113 



Såsom synes väntade Nordström, att proposition i ämnet skulle fram- 

 läggas redan för 1863 års ständer; han ansåg t. o. m. att detta ärende först 

 af alla borde upptagas. En nog förhastad väntan, då ju hans eget förslag så 

 länge låtit vänta på sig, att föga mer än en månad för styrelsen återstod till 

 dess allsidiga granskning. I sjelfva verket blef den vigtiga frågan uppskjuten 

 tills landtdagen 1867, sedan den emellertid ytterligare handlagts i den s. k. 

 grundlagskomitén af 1865 och i högre instanser. En så mångfaldig och 

 långvarig öfverarbetning af det ursprungliga förslaget, måste naturligtvis deri 

 medföra hvarjehanda ändringar och omställningar, och likväl gå både dess 

 ordalag och principer (med afräkuing af de som röra beskattningen) väsendtli- 

 gen igen i den slutligen stadfästade landtdagsordningen af 1869. Innan denna 

 sakens utgång, och liksom till ersättning för det svikna hoppet om ärendets 

 omedelbara afgörande, fick dock Nordström en kanske aldrig ens drömd 

 patriotisk glädje, då han den oförgätliga 18 september 1863 af det nådiga 

 trontal, hvarmed Kejsar Alexander II helsade sitt storfurstendömes ständer, 

 förnam, att den ädle Monarken sjelfmant för framtiden behjertat de trenne 

 önskningsmål, hvilka äfven han stälde öfver alla: utvidgad sj elf beskattning, 

 motionsrättens återupplifvaude och landtdagarnes periodicitet. 



Dessa höghjertade ord hördes äfven af Nordström; ty han var tillstä- 

 des, närvarande mot sin egen förmodan. Då landtdagen tillstundade, vaknade hos 

 honom längtan att återse sitt fosterland, för att deltaga i dess lycka. Men 

 svåra betänkligheter oroade honom, föranledda af dyningar från polska 

 upproret, hvilka sträckt sig till Sverige, der han för några månader sedan, 

 både under pågående riksdag, såsom redan nämnts, och vid ett meeting upp- 

 trädt, väl moderat, men dock i frågan, hvarförutom han blifvit sedd i furst 

 Konst. Czartoriskys, kanske ock i den giftige Bakunins sällskap. Väl hade 

 det myckna väsnandet ändats dermed, att svenska regeringen på särskildt 

 fartyg förpassat en skock af sina objudna gäster till England. Men i alla 

 fall befarade Nordström, att han kunde anses hemta någon pestsmitta med 

 sig. På förfrågan derom erhöll han emellertid ett i allo lugnande svar. 



Han kom således, och behöfde sannerligen icke ångra den vecka eller 

 något mer, han skänkte åt sitt land och sina landsmän. Det var så långt 

 ifrån att han mötts af någon den minsta ovilja af våra högmögende, att han, 

 andra artigheter att förbigå, till och med af Kejsarn sjelf behedrades med ett 

 långt och nådigt samtal. Och till Sverige kunde han som ögonvittne föra 

 åter budskapet om något helt annat än „skådespelet af en konstitutionel farce'', 

 såsom Crusenstolpe i sin tidskrift behagade stämpla vår evigt minnesvärda 

 landtdag 1863. 



15 



