114 



Nordströms intryck från nämnda ständermöte, såväl de omedelbart 

 upplefvade som de sedermera genom pressens referater vunna, voro, enligt en 

 mängd bref, livari han yttrar sig derom, de bästa. „Jag kände", skrifver han efter 

 sin återkomst till Sverige, „inom mig ett behof att få med Eder andra öfvervara landt- 

 dagens öppnande i Herrans hus och af hjertats djup uppsända mina önskningar för 

 landets välgång. Den dagen var i sanning högst betydelsefull." . .. Något orolig öfver 

 sitt förslags öde, hvarora han icke lyckats få säkert besked, tillägger han dock: „Att 

 periodiska landtdagar komma att dekreteras, vågar jag på flera skäl antaga" (febr. 1864). 

 Äfven bevillningsrätten ligger honom varmt om hjertat, ehuru icke utan tvifvelsmål. 

 Hvad sjelfva debatterna beträffar, fann han „gryet godt, habiliteten ouppöfvad, om- 

 ständigheternas magt tryckande" (nov. 1863). Men, tillägger han en annan gång, „med 

 afseende å förhandlingarna i det hela och dessas resultater, för så vidt de ankomma 

 på landtdagen, kan man ej annat än erkänna, att landets ombud hedrat sig" ända derhän, 

 att hvarje tviflare „kan i Suomi finna bevis uppå, huruledes lagbunden ordning verkar 

 på framkallande af kunskap, talent och denna loyauté af äkta skrot, som med oför- 

 stäldt yttrande af sina tankar och öfvertygelser så väl förstår att egna Statsöfverhuf- 

 vudet sin alltid oskrymtade gärd af sann vördnad" (maj 1864). Öfver åtskilliga frågor 

 ingår han i ganska omständliga detaljer, och man vore nästan fi'estad förmoda, att en 

 och annan talare i stånden icke varit oberörd af hans auktoritet. 



Ungefär från denna tidpunkt, eller efter Nordströms sista besök i 

 hemlandet, upphöra småningom hans relationer med våra ledande män. Var 

 skälet det, att ömsesidig sympati saknades, eller det, att han „pumpats" nog, 

 eller beggedera? I förra hänseendet uttalar han sig nog oförtäckt sålunda (dec. 



1863): „Visst är, att om jag hade del i vården om landets angelägenheter, jag utan 

 tvifvel i många ting ville gå till väga något annorlunda, än de nu dirigerande; min 

 och deras olika ståndpunkt skulle väl sannolikt framkallat åtskilliga rifningar. . . . Jag 

 frågade mig under vistelsen der, månne man med allvar skulle gerna se min återkomst, 

 och svaret derpå förekom mig nekande." Vidgående åter den utredning, han på 

 begäran lemnat i statsrättsliga spörsmål, synas utöfver de förenämnda yttermera 

 ett par vigtigare fall förtjena påpekas. Så, när meningarna på bestämmande 

 ort voro mycket delade, huru långt regeringens befogenhet kunde sträcka sig 

 att utan ständernas samtycke upptaga statslån, utfärda åtskilliga taxor och på- 

 lägga indirekta skatter, hördes äfven Nordström i saken. Han insände redan 

 i början af 1863 till en uppsatt man sitt yttrande, en ny promemoria, inne- 

 hållande fullständig deduktion af det ömtåliga ämnet, dock utan att hans bevis- 

 föring i allo accepterades, hvilket icke hindrade honom att låta en del deraf 

 ånyo inflyta äfven i förslaget till landtdagsordning. 



Ännu qvarstod hans, på enträgen åstundan gifna löfte om ny grundlags- 

 text, d. v. s. omredigering af 1772 och 1789 års regeringsformer, ouppfyldt. 

 Sitt ord ville han ingalunda återtaga, men förbisåg icke heller vanskligheten 



