116 



hemlandets framtid träder för hans tanke alt mera ljusnande och löftesrik. 

 Ett par antydningar härom. 



Det hade berättats honom, att landtdagen 1867 icke visade samma lif- 

 aktighet, som dess föregångare. Sådant föranledde mången betraktelse, dock 

 vanligen slutande med varning mot öfverdrifven förväntan och otålighet. „Må 

 hända", frågar han, „hoppades man 1863 för mycket och betänkte ej, att alt behöfver 

 sin lärotid. Man förbisåg må hända ock, att reglementering, om ock af nationens om- 

 bud verkstäld, icke är en universalmedicin, att det gifves en vis major, som ej låter 

 tämja sig, och att grundkraften i all samhällsordning, sedlighetens mägtiga kraft, be- 

 höfver för att väckas till full verksamhet, icke ledband, utan dess motsats, frihet, . . . 

 full sjelfbestämningsrätt utan afseende på annat, än hvad rätt och landets egna intressen 

 påkalla. Men just häruti hgger knuten. Sådan är Finlands ställning, att sjelfbestäm- 

 ningsrätten icke uteslutande tillkommer detsamma." Dock tillstår han sig med djupt 

 deltagande hafva läst „den af Monarken ft-amlagda nya riksdagsordningen, ty den ut- 

 visar, att han menar allvarligt: periodiskt återkommande landtdagar och förklaringen, 

 att den nya ordningen en gång ömsesidigt antagen, icke kan ändras utan båda parternas 

 samstämmiga beslut, äro verkligen vackra ocb betecknande uttryck af denna allvarliga 

 vilja. I ganska väsendtlig mån har Finland i alla fall derigenom sin inre utveckling i 

 sin hand". Ingen höfvitsman kan mer som förr förklara: „Jag är lagen". Fordom helt 

 annorlunda: „All slags politisk uppfostran var glömd, sjelfva sinnet derför bos nationen 

 förslappadt, man vande sig vid att emottaga alt som en nåd . . . Miserunt Delphos 

 consultum quidnam facerent, et quod respondebant Delphis, faciebant. Nu är sådant 

 väsendtligen förändradt, i ty att nationen är i många afseenden hänvisad till sig sjelf 

 ocb sin egen företagsamhet. Väckelse är gifven, och de män skola komma, som förstå 

 att framkalla fröen till frukt. Nu kommer det Delphi, der de skola bemta råd om 

 hvad de böra göra, att byta plats : det flyttar sig åter till vester, och ega de rådsökande 

 dervid den oskattbara fördelen, att de af alt hvad Vester-Delphi har att bjuda på, 

 kunna pröfva och behålla det bästa; ty huru det än må vara, från Vester-Delphi har 

 den finska samhällskulturens vagga kommit och dess intehektuela och sociala väsende 

 för evigt hemtat sin pregel och sin ande." Han beklagar att icke motions-, utan blott 

 petitionsrätt gafs: „Det är ett drag af försigtighet, som väl ur en och annan synpunkt 

 kan vara bra, i anseende dertill att ärenden, som framläggas till landtdagens pröfning, 

 framträda med större bearbetning och formfulländning, men som ock kan qväfva i fö- 

 delsen hvarje för landet . . . nyttigt förslag". Må dock endast med varsamhet alla genom- 

 gripande omgestaltningar* företagas, och under hågkomst af Biu-kes ord: „den som 

 vill bota statens eller kyrkans refvor, gånge dertill såsom läkaren till sin sjuke fader — 

 med en af vördnad darrande hand". Hafva ock vigtiga förslag från förra landtdagen ej 



* I synnerhet mot det nya kyrkolagsförslaget hyser han farhågor, sägande bl. a.: 

 „Personligen är jag en varm vän af trosfrihet och fri kyrka; men jag skulle icke såsom med- 

 lem af landtdagen Uiträda detta förslag. Jag tror ej folket ännu vore moget derför, och än 

 mer fruktar jag följderna deraf i politiskt hänseende" etc. 



