117 



vunnit fastställelse, må nu församlade ständer „ej försumma sig att påminna derom: 

 trägen vinner". Hvad dock särskildt det rådande ekonomiska betrycket angår, „kan 

 landtdagen ej göra mycket dervid. Det liar ju till betydlig del sitt upphof i nordpolens 

 klimat; endast hvad dervid genom jordkulturens fysiska förbättring kan mildras, har 

 landtdagen i sin magt, så vida landet anses kunna vidkännas dermed förenade betyd- 

 liga kostnader. Näringsfrihetens band kan hon ock lossa på; men på flegmans för- 

 (Irifvande och dåsighetens väckelse kan endast en långsamt mognande sjelfuppfattning 

 hos folket af dess sanna fördelar inverka lyftande". 



Samma bekymmer, som slutmeningarna af det ofvanstående röja, åter- 

 komma ofta i JSTordströms skrifvelser från 60 talet, bekymren öfver hans 

 fäderneslands lidanden genom ihålliga missväxter ocli deras följder. I förstone 

 väntade han, liksom mänga, en verksam bot af den enskilda välgörenheten, och 

 mycket uträttades ju pä denna väg. Redan om hösten 1862 bildade sig på 

 hans och andres uppmaning i Stockholm en understödskomité, hvars bemö- 

 danden blefvo lika framgångs- som hågkomstrika. „Den verkligt vackra sidan 

 af saken", skref han i januari 1863, „är att bidragen ingått fritt och hjertligt 

 från alla delar af riket. De utgöra nu omkring 110,000 rdr i kontant och 

 11 à 12,000 tunnor... För Finland lefva här de varmaste sympatier, och 

 högaktningen för finska folket och minnet af forna förbindelser med detta 

 stolta, trofasta folk stiga med hvarje nytt blad, forskningen upprullar af den 

 gemensamma historien." Hjertlig och oskrymtad var ock den tacksägelse, våra 

 ständer i påföljande november, a hela landets vägnar, aflät „till svenska folket" 

 för dess „enhälliga deltagande och broderliga lijelpsamhet", — en adress, hvil- 

 ken Nordström fick glädjen att, på Konungens befallning, förvara bland ak- 

 terna i riksarkivet. Men då för fosterjorden länge ännu endast nya nödår med 

 nya sorgeskördar följde, blef det honom klart, att det ondas rot borde sökas 

 vida djupare än blott i ogynsamma tillfälligheter. „Det innevarande", skref 

 han i den bistra våren 1867, „är iirodukten af föregåenden och måste tålas ut, 

 för att så säga„ — tålas, tills trofast möda, under sjelf bestämningsrättens hägn, 

 hunnit förbereda en lyckligare framtid. Åter och åter mödar sig derför hans 

 tanke att, ledd af sin älsklingsvetenskaps, statsekonomins grundsatser, utfinna 

 de åtgärder, hvilka till välståndets varaktigare återställande borde vidtagas *. 



* Han skrifver bl. a.: „Klimatets inverkningar kunna ej annorledes än med tillhjelp 

 af en läng tid mildras, och befolkningens gleshet på en så stor areal som Finlands gör sam- 

 färdsebi trög och altså äfven omsättningen. Alt hvad göras kan för jordmånens förbättrande, 

 är en välgärning, äfven om stöiTe penningebelopp i årliga anslag erfordrades. Fabriker af 

 det slag, som de flesta befintliga inom landet, höra egentligen icke till det näringslif, som i 

 Finland har sin naturliga basis. Det är åkeni, ladugården, skogen med alla dess förädlings- 



