119 



autonomi, vi endast genom sammanhanget med „Vester-Delphi" erhållit och 

 cgde, densamma dock, vid sund och lugnad utveckling, borde kunna blifva ett 

 sjelfbeståndets stöd och värn. Hans uppfattning af dessa idkeligen afhandlade 

 ämnen tyckes i grunden betingats och för alltid fatt sin rigtning, å ena sidan 

 af de bemödanden för ryskans allmängörande, hans ungdom varit vittne till, 

 å den andra af vissa upplefvelser i hans tidigare mannaålder, då, såsom han 

 uttrycker sig, „fennomanin, ännu i sin början, med väldig stämma, stundom 

 ackompagnerad af knytnäfvcslag i bordet, predikade sina satser" för de mot- 

 ståndare, „som framhöllo assimilationens möjlighet". Man har icke utan skäl 

 tagit illa vid sig af den ända till bitterliet gränsande skärpa, hvarmed han 

 aldrig upphörde att yttra sig i dessa frågor; men må det gälla hvad det kan: 

 de voro, dessa frågor, enligt hans innersta öfvertj-gelse, de för fosterlandet och 

 dess bildning mest vitala. Att han derigenom alldeles förverkade våra exklu- 

 siva patrioters ynnest, faller sig helt naturligt. 



Öfver hufvud bodde i Nordströms kritiska lynne ett starkt anlag för 

 pessimism, hvilket dock, länge motverkadt af hans frisinnade och energiska 

 karaktersutbildning, egentligen först i hans lefnads sista decennium kom till 

 fullt genombrott. Yttre påstötar bidrogo väsendtligen dertill. Redan i maj 

 1864, efter det Aftonbladet i en „alldeles gement ilsken och närgången arti- 

 kel'' nagelfarit hans operationer vid senaste jernvägslån, undfaller honom lik- 

 som oförvarandes en antydan om .,verldsföraktet" såsom följd af „den myckna 

 lumpenhetens drägg", hvardagslifvets företeelser bjuda på. Men under följande 

 år och närmast det, då intrigen lyckats utestänga honom från riksdagen, tog 

 missmodet permanens uti hans sinne. „Det är en tung börda", utropar han, 

 ., detta tryck öfver själen, som kallas verldsförakt, och dertill äro anledningarna 

 under nu existerande förhållanden härstädes öfverflödigt ymniga" (nov. 1865), 

 samt tillegnar sig i nästa bref (slutet af dec), sedan han än vidare „skådat 

 in i lättfärdighetens fataburar", Chateaubriands dystra siarspråk: „tout men- 

 songe répété devient une vérité: on ne saurait avoir trop de mépris pour les 

 opinions humaines." Han klagar, säger han, icke deröfver, att han sjelf för- 

 närmats, — ty sådant uppväges mångfaldt af de talrika bevis på aktning, både 

 vänner och motståndare egnat honom *, — men det allmännas vackling, de • 

 krafter som verka eller icke verka der, „denna basculepolitik och feghet eller 



* ... „Detta har dock ej hindrat, att män i hundratal, och bland dem afven mänga 

 mina politiska motståndare, dels skriftligen, dels muntligen gifvit mig tillkänna sitt bestämda 

 ogillande af intrigen och högt förklarat, att denna var ett dåligt spécimen för den nya repre- 

 sentationens effekter. Man kan således i det hänseendet trösta sig" etc. 



