120 



brist pâ civilt mod, som på så många håll uppenbarar sig", medan „lidel- 

 sernas svallvågor häfva sig i väldiga massor öfver tribunernes usurpe- 

 rade terrain", väckte hos honom allvarliga bekymmer. Det är klart, hvarpå 

 han syftar. 



Man skulle tycka, att Nordström bort vara nog van och härdad i de 

 parlamentariska striderna för att icke taga sina nederlag altför kärt, enligt 

 satsen: „hodie mihi, eras tibi". Så var det ock i de flesta frågor ; hankande 

 öfvermannas, öfverröstas, harmas en stund eller par, och åter träda fram med 

 lika eller ökad kämpalust. Men helt annan blef hans ställning till represen- 

 tationsförändringen, ty den rörde en af dessa „fundamentalformer, på hvilka 

 samhällets lagbundna tillstånd beror". Här visade sig fulla styrkan af de 

 åsigter, med hvilka han „individualiserat" sig, enligt det expressiva uttrycket 

 i hans första ungdomsskrift; här visade sig den obetvingliga kraften af en öfver- 

 tygelse, som endast kunde brytas men icke böjas. Den gamla ståndsförfatt- 

 ningens tillintetgörelse betecknade för honom en sköfling af sjelfva den borger- 

 liga frihetens palladium. Han är från denna stund, om ock i yttre måtto 

 okufvad och upprätt, dock till sitt inre nedslagen, tviflande, betryckt; det 

 offentliga lifvet ger honom ingen verklig glädje mer, pligten att verka der är 

 blott pligt, men utan fröjd och njutning. Hvarken den flygtiga förnöjelsen, då 

 han år efter år tycker sig se alt flera af Thomas Frisks varnande förutsägel- 

 ser slå in, eller den ädlare trösten, att ju det dyra fornarf, Sverige så tank- 

 löst förspilt, samtidigt, äfven genom hans bemödanden, tagits i kärleksfull vård 

 af hans eget hemland, eller framgångarne, när de tillföllo honom, i debatten, 

 eller slutligen hans alltid högt bekända tro på framåtskridandets eviga lag, 

 kunde hädanefter varaktigare lätta nedstämningen i hans förut så lefnadsfriska 

 håg. Han såg och kände blott, att det nya statsskicket fört samhället från ett 

 bättre till ett sämre *. 



* Otaliga äro hans yttranden ur sådan synpunkt. Må ett par anföras. „Ju mer 

 man tränger in med forsliningens lylita i historiens schakter, desto klarare framstår det, att 

 det är just sina fyra seklergamla stånd, Sverige har att tacka för sin städse vidmagthâllna 

 borgerliga frihet . . . Just emedan den borgerliga lagbundna friheten för mig betyder det- 

 samma som den sedliga friheten, grundvilkoret för all samhällsordning, som åter ej är annat 

 än en reflex af det gudomliga i menniskoväsendet, just derför är jag i dessa stora frågor 

 konservativ, just emedan jag är verkligt liberal. När man är genomträngd af dessa, pä mång- 

 åriga rättsstudier grundade och af dessa bekräftade grundåsigter, omgifves man likasom af 

 en doft från dem; hvaraf hjertat är fullt, deroin talar munnen" etc. (1865). Friheten är stän- 

 digt blottstäld, då jemnvigten mellan statsmagtema blifvit rubbad. Konungamagtens förvand- 

 lande tiU „ett ceremoniel eller en namnstämpel" skall icke dröja, sedan nu mera „nivelleringen 



