122 



från min ungdom, när jag, en metlellöshetens son, med ett högst ringa umgänge i den 

 yttre verlden, hänvisad till mig sjelf och mina tankars verld, städse leddes af den tysta 

 föresatsen att genom träget arbete förskaffa äfven mig ett rum vid fosterlandets råds- 

 bord och i sanningens tjenst; då jag erinrar mig dessa luftigt sköna hägringar, i hvilka 

 framtidsbilderna då framträdde för mitt inre öga, och nu skådar omkring mig i den 

 verklighet, jag tillhör, så frågar jag mig ännu stundom, hvart hon tagit vägen, denna 

 det hoppfulla ungdomssinnets friska tjusning? Hon var dock skön: 'pedes vestis 

 defluxit ad imas, et vera incessu patuit dea'. Åter nu, sedan erfarenheten hunnit vidga 

 sig, sedan jag haft tillfälle att noggrannare blicka in i samhällets alla kretsar, från de 

 högsta till de lägsta, sedan jag haft tillfälle studera förhållandena, sådana de i verkhg- 

 heten äro, nu när förhoppningarnas tjusning försvunnit, instämmer jag med Horatius: 

 quid sit fuitimm eras, fuge quaerere.'' 



Till händelsernas lade sig äfven årens växande tyngd. Han kände sig 

 åldras, om han ock, vid länge sparad fysisk kraft, knapt ville tro derpå. Men 

 de bebådande tecknen hopade sig. Han fann sig städse mera ensam, ej blott 

 i åsigter, utan ock i minnen; ty de, hvilka med honom delat dessas rikaste 

 värden, ungdoms- och mannaålderns blomstringsstunder, nedlade en efter annan 

 vandringsstafven. Blott tomhetens och glömskans tysta välde vidgades för 

 hans blick. „Huru fortlöper icke tiden, huru föränderliga dess skiftningar, 

 huru alt mera tom och begränsad denna krets af vänner från den tid, som 

 allenast är egnad i menniskans lif att grundlägga vänskapens fasta band ; tacitis 

 senesdmiis annis, vix memoria restât'''' — utbrister han i ett bref från hösten 

 1867. Han räknar vemodsfull de återståendes ringa tal; men också desse, 

 de voro ju borta, lemnade länge sedan på den strand, som icke mer var hans. 

 Blef väl förlusten någonsin ersatt, mildrad? Ur svaret talar resignationen: „I 

 en senare ålder är det endast konvenansen, likstämmigheten i vissa åsigter, 

 högaktningen, som knyter de varaktigare umgängesbanden; man kan stundom 

 finna sig väl i en krets af sådane umgängesvänner, särdeles då allvarliga frå- 

 gor taga förstånd och hjerta i anspråk och leda till vanna tankebyten; men 

 det är dock icke ungdomens glada flägt, hvaraf man genomtränges, då man 

 träder i en sådan krets; den saknar hängifvenheten" (jan. 1868); samt åter: 

 „Det kännes sorgligt att tänka derpå: vid mognare år kan man göra bekant- 

 skaper, men förvärfvar icke mera vänner i ordets högre betydelse'' (mars 

 1871). Från denna sorg, från denna saknad, äfven den en gärd åt hemlands- 

 känslan, lösgafs han aldrig; dess udd grep blott med hvarje flyende dag, 

 ur hvarje brustet minne, alt djupare i hans själ. 



„Men dock ej modlös!" hade han sagt om sig. Ända derhän lät han 

 det aldrig komma: då skulle han icke varit sig sjelf. Han visste från sina 

 tidigaste utvecklingsår en osviklig „medicina mentis". Ett hängifvet, oaflåtet 



