124 



upp sill öfveraiisträngda både själ och kropp. Gemenligen for han ut i maj 

 eller juni och vände först hem på hösten, då embetsgöromålen kallade. 



Sin första utflygt från svensk botten företog Nordström redan om 

 sommaren 1847. Bland städer, hvilka han då gästade, i uppgifvet „historiskt 

 och juridiskt ändamål", nämnas Osnabrück, Brüssel och Paris. Sannolikt 

 gäller det denna tid, när han i ett bref omförmäler sig „för flera år till baka" 

 vid ett allmänt statsekonomiskt möte uti Brüssel hafva gjort bekantskap med 

 Thiers, Stuart Mill, Gneist m. fl. celebriteter. Han lemnade dem, „i enskild 

 séance inter pocula", en redogörelse öfver den svenska stats- och ståndsför- 

 fattningen, och fick till gengäld en lyckönskan för Sverige att ega ett sådant 

 underlag för dess representation, jemte enhällig förklaring huru kortsynt det 

 vore, „om man ville frångå sitt historiska lifs traditioner, särdeles i så under 

 alla tider fria länder som England och Sverige; hos båda vore ståndsförfatt- 

 ningen lika naturlig såsom valprincip". — Derefter anträffas han 1852 i Wien, 

 sysselsatt att taga kännedom om de österrikiska undervisningsanstalterna, tro- 

 ligen dertill föranledd af sin befattning som kanslerssekreterare för svenska 

 universiteten. Färdens vidare utsträckning anges icke, blott att han i slutet 

 af september åter infunnit sig i Stockholm. — Närmare detaljer saknas likaså 

 angående den exkursion, hvilken 1858 förde honom till sydliga Frankrike 

 (Toulouse namnes särskildt) och på hemvägen öfver Holland. — År 1861 var 

 han åter utrikes, såsom framgår af en antydan, att han då bl. a. genomrest en 

 del af Polen och derifrån medtagit de sorgliga intryck, hvilka motiverade 

 hans uppträdande vid trenne redan förut omnämnda (sidd. 85. 108. 113) po- 

 litiska tillfällen. 



Något oftare, nämligen både i bref och inför kammaren, talar han om 

 sin sändning 1864 på våren (mars — maj) till vestra Tyskland, Holland, Paris 

 och London. Hufvudsyftet dervid var det att å svenska statens vägnar upp- 

 negociera ett jernvägslån, stort 2 millioner pund, hvilket han äfven å sist- 

 nämnda ort lyckades afsluta. Beträffande pressens ofvanför (sid. 82) påpekade 

 skarpa kritik af hans operationer i denna sak, yttrar han misslynt: „Medvetan- 

 det att hafva gagnat har för mig högre värde, än erkännandet; och medvetandet höjes, 

 då jag betänker de verkliga svårigheter, jag under för handen varande tiyckande för- 

 hållanden hade att öfvervinna; äfven låuevilkoren blefvo vida bättre, än man förmodade, 

 och deruti ligger mitt enda svar på lumpna anfall." För öhigt var han under resan 

 „verksam på mer än ett sätt", och gläder sig särskildt att genom „icke ringa seghet" 

 ha koniniit i besittning af åtskilliga hemliga diplomatiska noter, rigtade mot planen af 

 en skandinavisk union, aktstycken innehållande ett varnande memento för Sverige och 

 icke utan betydelse för Finland. „Olyckligtvis", heter det vidare i brefvet, „kan jag 

 ej förmå mig att tro, det konferensen i London kommer att lösa den svåra danska 



