127 



Då syftemålen med Nordströms många utflygter vanligen vette åt det 

 vestliga Europa, fick han blott tvenne gånger återse sin sköna fosterjord efter 

 afflyttningen derifrån, nämligen vid de förut skildrade festliga tillfällena 1860 

 och 1863. En kär anledning till förnyadt besök härstädes erbjöd honom 

 visserligen promotionen 1873, då det universitet, af hvilket han eraottagit den 

 första lagerns uppmuntran, äfven skulle tilldela honom jubelkransens erkännande. 

 Han var också länge sinnad att infinna sig, men kom dock slutligen icke, och 

 — det är störande att minnas — han fann det ., välbetänkt", att han icke kom. 

 Vi låta händelserna tala sitt omutliga språk. 



De unge promovendi hade förenat sig om att inbjuda honom genom 

 en särskild vördnadsfuU adress, hvari betygades .,de känslor af glädje och 

 stolthet de skulle erfara, om åt dem förunnades lyckan att i sin krets på par- 

 nassen få skåda Johan Jakob Nordström''. Han hade, skrefvo de, ehuru im 

 mera bosatt bland „det folk. med hvars öden våra i århundraden varit förenade", i sitt 

 liendand qvarlemnat jenite „hågkomsten af sin ädla, högsinta personlighet, fi-ukterna af 

 sin mångsidiga, betydelsefulla verksamhet i vetenskapens och den fosterländska sam- 

 hällsutvecklingens tjenst". De erinrade vidare, att „från det gamla brödralandet stän- 

 digt nya underrättelser nått oss om den ingripande betydelse, af hvilken Herr Riks- 

 arkivariens verksamhet äfven der varit, och fylt våra hjertan med känslor af stolthet 

 och tillfredsställelse — om än blandade med vemod och saknad — deröfver, att det 

 varit en Finlands son förunnadt att framgångsrikt verka för kidtur och samhällsskick 

 hos det folk, hvilket vi hafva att tacka för dessa civilisationens dyrbara frukter." De 

 voro öfvertygade, att samma tänkesätt delades" af det universitet, som under en lång 

 följd af år haft lyckan räkna Herr Riksarkivarien som sin fi-ämste lärare, och af det 

 folk, för hvars väl Herr Riksarkivarien otfrat sin ungdoms entusiasm och sin manna- 

 ålders mognade verksamhet". 



Vid det den åldrige läste denna skrifvelse, har en närvarande berättat, 

 syntes tårar glimma i hans öga. Äfven hans derpå ..högaktningsfullt och med 

 broderlig tillgifv enhet" aflåtna svar uppenbarar nogsamt hjertats rörelse. 

 Det gör honom ondt att icke kunna gå deras vänliga önskan till mötes, „men den goda 

 viljan blir icke alltid herre öfver omständigheterna". Sjelfva kallelsen „är dock en 

 jubelkrans för sig, en dyrbar jubelkrans af förflutna tiders minnen. Jag ser i den ett 

 uttryck af den upphöjda ande, af hvdken I, liksom städse tillförene Finlands stude- 

 rande ungdom, lifvens, en ande, som älskar hågkomsten äfven af de äldre, de der füre 

 Eder under samma vetenskapens tempelhvalf, som 1 nu, arbetade efter sin förmåga på 

 höjande af fosterlandets kidtur och, huru än deras öden under tidernas gång sedermera 

 gestaltat sig, städse i sina hjertan såsom det dyrbaraste af sina minnen bibehålla håg- 

 komsten af dessa tider." 



Så långt var alt bra. De inbjudande och den inbjudne, de unge och 

 den gamle, tycktes förstå hvarandra. Men samstämmigheten fick icke råda 

 länge, högtiden icke ändas ostördt. Redan vid den omedelbart efter promo- 



