128 



tionen hållna festmiddagen, när ett förslag uppkastades att till Nordström 

 afsända ett helsningstelegram, röjde sig, att äfven andra känslor än de i inbjud- 

 ningsskrifvelsen uttryckta, voro representerade i de lagerpryddes krets och hade 

 behof att göra väsen af sig. Ja, när det oaktadt helsningen, biträdd af pro- 

 motor, tillstädesvarande jubelmagistrar och de unges stora flertal, afgick, samt 

 följande dag ett tidningsreferat innehöll: ..Till riksarkivarien Nordström, den 

 ty värr uteblefne celebre jubelmagistern, afläts ett helsningstelegram från de 

 unge'", trodde sig en oblyg stämma till och med inför offentligheten böra i 

 ett „beriktigande'' tillkännage att beslutet derom icke varit enhälligt! Nord- 

 ström stod visserligen för högt att känna sig träffad af dylikt gläfs; han 

 yttrar på sitt sarkastiska sätt i ett bref: „Då pojkar, inspirerade af öfver- 

 sittare, slå sig på opineringar om för dem okända personer, blir det alltid 

 mycket värdigt, — i dubbel mening.'' Men han visste nog, att opinioner och 

 läror gå i arf, och detta var för honom den enda allvarliga sidan af saken. 

 Han hade nyligen, liksom mången annan förut, med bedröfvelse inhemtat ett 

 på våren härstädes produceradt uttalande om vissa „positiva och negativa" 

 sträfvanden hos vår akademiska ungdom, och genast förutsett formuleringens 

 skottvidd; „sedan jag läst detta", vidfogar han, ..var mitt beslut att icke resa 

 till Promotionen fattadt; att det var välbetänkt synes af livad vid pro- 

 motionsf esten inträffade." — Partikuraget hade lyckats smyga tistel bland 

 den lager, hvaraf hans jubelkrans var flätad. Den åldriges återstående lefnads- 

 dagar blefvo altför få att än vidare unna honom ledighet eller lust att per- 

 sonligen besöka sitt fädernesland, att återse den dyra jord, som bergat så mån- 

 gen gyllne skörd af hans sonligt kärleksfulla, manligt trogna möda. 



Den känsla af ..trötthet vid lifvet", hvarom Nordström talar på ett 

 ställe i samma bref (af 14 juli 1873), hvarur äfven senaste utdrag är hemtadt, 

 orsakades icke (såsom han sjelf förmenar) så mycket deraf, att han för träget 

 „nött sin själ", som icke mer af kroppslig nedstämning. Hvarken i embets- 

 manna, medborgerliga eller skriftställarevärf angifver hans förmåga, tal eller 

 penna ens den minsta afmattning mot tidigare år. Hans närmaste omvårdnad, 

 den ömmaste iakttagelse, kunde icke hos honom i andligt afseende märka någon 

 förändring. De som hugnats af hans förtroligare umgänge, intyga enstämmigt, 

 att han till sina sista dagar bibehållit en sällsynt sinnets liflighet, energi och 

 fängslande värma. „Hans arbete i det offentligas tjenst fortgick'', säges i en 

 minnesruna, „ännu i hans sjuttiotredje år med oförminskad kraft, och han var 

 nu, som förr, en ytterst angenäm sällskapsman, när hvilans stund och vänners 

 krets var funnen" ; en annan nekrolog förmäler: .. Varmhjertad och gästfri, var 

 hans hem — enkelt men famnande — eftersökt, ty alla ville gerna lyssna 



