129 



till den eldige, pröfvade åldringens ord." Intet tecken, att han öfverlefvat sig 

 sjelf eller psykiskt försvagats. 



Det var ock långt ifrån, att hans fysiska styrka ännu uti hans sista 

 lefnadsår synts uttömd; få sjuttioåringar bibehålla den friska färg, den ögats 

 glans, den fasthet i hand ocli handstil, den stadigt jemna gång, den resliga 

 hållning, som fortfarande utmärkte honom. Han var storväxt, hvarken fet eller 

 mager, och bar sitt hufvud högt; ädel, stålsatt beslutsamhet lyste ur hans in- 

 telligenta blick och anletsdrag, ur hela hans väsen. Eedan från ungdomen 

 härdad genom raska lekar och öfningar *, tycktes hans välbyggda kropp, i syn- 

 nerhet vid det måttliga lefnadssätt han alltid iakttog, kunna bjuda de största 

 ansträngningar spetsen. Man skulle trott, då man såg honom, att hans lielsa, 

 liksom hans viljekraft, blott kunde brytas, men icke böjas. 



I sjelfva verket angreps han dock, ovan att spara sig som han var, 

 icke sällan af tillfälliga sjukdomar, och det vanligen mycket häftigt. Så var 

 bl. a. händelsen ej mindre på våren 1854, då han under pågående riksdag 

 insjuknade i en särdeles svår gastrisk feber, än vid den högst betänkliga lung- 

 inflammation, han ådrog sig mot slutet af 1861. Afven besvärade honom tid- 

 tals ganska smärtsamma reumatiska aftektioner; äiula derhän, att han under 

 året 1806 ofta hade möda att föra pennan. Till dessa mer och mindre be- 

 tydande krämpor stötte slutligen och ihärdigast ett underlifslidande, hvilket, 

 altför länge ringaktadt, småningom blef mycket envist och af honom sjelf an- 

 sågs, bland andra redan berörda orsaker, v^äsendtligt medverka till den förr 

 okända melankoliska dragningen i hans lynne. Han hoppades genom bad och 

 resor kunna öfvervinna det oiula, helst han alltid af dessa medel kände sig, 

 åtminstone för någon tid, stärkt och uppryckt. Då gick arbetet med för- 

 dubblad fart. 



Andtligen hemtade honom hösten och vintern 1873 många tunga stun- 

 der; han nämner sjelf derom i ett bref (det sista vi ega af hans hand), 

 skrifvet i början af januari följande år till en intim vän i hemlandet: „Hela 



* Han var t. ex. en iljevf och sliicklig simmare. — Ref. minnes ännu från intjkaren 

 sin och kamraterncs fröjd, så ofta det lyckades oss att på simfärder stöta till hopa med 

 .,professor Nordström". Fans det väl något „roligare", än att i hans sällskap störta från deu 

 s. k. ., ättestupan", en brant bergshäll söder om stadens gamla badhus, ned i den salta 

 böljan V Och nu bar det af, med honom i spetsen ut åt fjärden. I behaglig tid vände väl vi 

 öfrige om, men som en and sträckte han alt längre sin ban, tills vi ofta endast med möda 

 tingo syn på honom; ty han vai' livad vi kallade en „långsimmare". Näst honom ansågos ba- 

 ron Kasimir v. Kothen och kamrei- Florin för stadens störste simmare. 



17 



