133 



kronor; dess dyrbaraste del var den hädangangnes bibliotek. Väl hade han, 

 vid anständiga aflöningar, alltid fört ett sparsamt lefnadssätt, samt endast för 

 sina vetenskapliga behof och dermed sammanhängande resor kostat något 

 mera på sig. Men sknlder tryckte länge från yngre år; först 1867 knnde 

 han med frigjordt sinne skrifva till en förtrogen: ..ändtligen har det lyckats 

 mig att lätta bördan, ehnru med hvarjehanda försakelser." Också är det 

 käiidt, samt äfven i en nekrolog offentligen betygadt, att han mot alla nöd- 

 lidande var ömsint och mycket hjelpsam samt för öfrigt ., oegennyttig till en 

 grad, som är sällsynt''. Vid hans frånfälle befans hans egen familjs ekono- 

 miska ställning blott föga tryggad. 



I betraktande af dessa ömmande omständigheter, hållna mot den aflid- 

 nes utmärkta förtjenster om samhället, hade Konungen till 1875 års riksmöte 

 aflåtit proposition derom, att den efterlcfvandc enkan, som författningseiriigt 

 blott var berättigad till en pension af 6?)?> kronor, derutöfvcr skulle hugnas 

 med ett årligt extra understöd af 2000 kronor. Statsutskottet tillstyrkte 1500, 

 en bondereservant blott 1000. Första kammaren antog enhälligt den kongliga 

 propositionen. 



I andra kammaren framhölls vältaligt och välvilligt, att Nordström, till 

 följd af sina omfattande juridiska insigter, lätteligen kunnat bereda sig större 

 inkomster, men försakat detta för ständiga allmänna uppdrag, och mer seende 

 på statens än sitt eget bästa; hvarför Konungens proposition borde bifallas 

 „såsom ett erkännande af en verksamhet, för hvilken det allmännas angelägen- 

 heter städse gått framför de egna." Men tvenne hemmansegare väckte oppo- 

 sition. ..Skulle riksdagen gifva barmhertighetsersättningar till alla enkor efter 

 riksdagsmän af det slaget, så blefve det antagligen många att gifva åt'", här- 

 mades den ena; stallbrodren åter ville ej bestrida Nordströms förtjenster: ,, men 

 att han skulle af kärlek till Sverige öfvergifvit sitt fosterland bevisar ej något 

 till fördel för honom i detta hänseende, ty fosterjorden bör väl vara för hvar 

 och en kärast och så äfven för honom". 



När detta var sagdt, höjde sig en väldig stämma*). „Ja, svensk är 

 grafven", upprepade han efter en recit ur den finske skaldens qväde, .,svensk 

 är grafven, och svensk förblir den, ty Sverige hade bördat rätten till den, men 

 bördsskillingen är ännu ogulden till den aflidnes maka, som följt honom hit 

 öfver hafvet. Svenska riksdagen kan ej uppresa annan minnesvård öfvcr stoft- 

 hyddan, som omslöt den starka finske anden än beviljandet af det utaf Kongl. 

 Mjt begärda anslaget, och att nedsätta detta, vore i dubbel mening ned- 



* Kapten Casparsson från Uppland. 



