M. M. H. H. 



Det ämne, livilket vid detta tillfälle fört mig ännu en gäng upp i kate- 

 dern, gäller minnet af en man, som i tiden verkat såsom högt skattad läkare, 

 samt genom att under farsoter och nöd i landet leda dess helso- och sjuk- 

 vård. Detta förhållande berättigar väl till det antagande, att denne man skall 

 hos oss qvarlefva i tacksamt minne. Och dock är det med en viss tvekan 

 jag går att för en kort stund taga mina högt ärade åhörares uppmärksamhet 

 för dagens ämne i anspråk. Ty det är redan snart ett qvart sekel sedan före- 

 målet för min teckning upphörde att verka här på orten, och vi veta alla huru 

 i vår tid minnets blommor lätt blåsas bort af de på oss trängande mångartade 

 vindfläktarne. Men nu till ämnet. 



Jag tror de flesta här närvarande ännu icke glömt den högtidliga magi- 

 sterpromotionen 1869 och hafva säkert i sin hågkomst den högväxte, ädle 

 gestalten, som med den friska lagern flätad kring grånade lockar intog sin 

 plats bland jubelmagistrarne här på parnassen, det var statsrådet Carl Daniel 

 v. Haartman. 



Till hans många meriter hörde också den, att han varit en af de femton 

 vetenskapsmän, hvilka för jemnt fyra decennier tillbaka härstädes sammanslöto 

 sig till en allmän vetenskaplig förening, i afsigt att genom ett närmare inbör- 

 des samband vinna ny väckelse till vetenskaplig verksamhet, att lemna inhem- 

 ska vetenskapsmän tillfälle att vinna uti föreningens akter offentlighet för sina 

 litterära alster i annan form, än den dittills sedvanliga disputationsformen, och 

 att öfverhufvudtaget söka tillkämpa vårt undangömda och ännu så föga kända 

 fädernesland en ringa plats inom den stora verldens lärda areopag. Huru djerft 

 syntes icke då detta företag för de flesta utom denna krets stående! Besinnar 

 man ock hvilka svårigheter det mött i andra länder, oändligt mera rikt begåf- 

 vade både i andeligt och materielt afseende än vårt, att grundlägga och vid- 

 makthålla dylika rent vetenskapliga institutioner, måste man beundra desse män, 

 hvilka under en tid, då landets styrelse syntes anstränga sina yttersta resurser 

 för att ur askan af gamla Åbo akademi bringa det här nyinrättade universi- 

 tetet i tidsenligt skick, hade mod att proklamera tillvaron af en Finsk Veten- 

 skapssocietet, grundad endast på de resurser dess egna medlemmar ägde till 



