13 



Året 1833 trädde Törngren, blefven emeritus, tillbaka från sin plats 

 såsom kirurgicprofessor vid universitetet i Helsingfors, och Hwasser liade äf- 

 ven återflyttat till Sverige. Den medicinska fakulteten kom nu att stå på 

 klena fötter. Då uppmanades v. H. af universitets t. f. kansler, grefvc Keh- 

 binder, att ånyo ställa sin talent till högskolans tjenst. Han specimincrade 

 om våren 1834 och utnämndes ännu samma år till professor i kirurgin och 

 barnförlossuingskonsten. 



Med all energi omfattade han sitt nya lärarekall och minnet af hans 

 lärorika ronder på kliniken, hans med stor skicklighet och elegans utförda 

 operationer och hans fritt hållna, med lif och inspiration framsagda föreläsnin- 

 gar qvarstå ännu i angenäm hågkomst hos dem, hvilka den tiden studerade 

 medicin vid vårt universitet. Men en annan händelse af vigt för v. H:s hela 

 framtid hade inträffat. Vid det höga besök H. K. M. Nikolai 1833 gjorde i 

 Helsingfors uttalade monarken sitt missnöje med sjukhusets tillstånd härstädes. 

 Detta föll medicinalchefen, den åldrige Törngren, till last, och med anledning 

 häraf frånträdde han médicinal administrationen, v. H. blef nu anmodad att 

 tills vidare förestå generaldircktörstjensten vid medicinalöfverstyrelsen. Hans 

 verksamma sinne förnekade sig icke heller här; han emottog utan tvekan äf- 

 ven denna befattning, ur hvilken sedan så många törnen för honom uppspirade 

 och der han f<")r all nedlagd möda skulle skörda så föga tack. Chefsplatscr 

 i allmänhet äro hos oss svåra att bekläda. Man är der stäld på en stånd- 

 punkt att ses och granskas så att säga både uppifrån och nedifrån; men man 

 ses icke alltid i den rätta dagern, då ju synvinkeln måste vara så olika. Och 

 dock är man från vissa håll nog färdig att gå strängt till doms med chefen 

 medan han verkar, om man också, det måste medgifvas, vanligen är liberal 

 med beröm efter döden. Det fordras då mod att icke svigta på den törnbe- 

 strödda stigen. Men, såsom sagdt är, karaktärer af Carl Daniel v Haart- 

 mans sort rygga icke tillbaka för svårigheter. Han fick äfven här straxt fullt 

 upp af arbete. 



Den stränge men rättvise monarken hade bedömt tillståndet i landet ef- 

 ter det han såg i Helsingfors och hans öga hade nog sett det rätta, att sjuk- 

 vården i landet icke motsvarade hans höga afsigt. Sjukhuset i Helsingfors 

 angaf i sjelfva verket tillståndet i landets öfriga sjukhus och dessa uppfylde 

 på långt när ej mera tidens fordringar. De gamla länelasaretten voro inrymda 

 i trånga, torftigt utrustade, mestadels redan under förra seklet uppförda bygg- 

 nader. Det gäldc nu främst att få till stånd i mån af statens tillgångar nya, 

 tidsenligt inrättade sjukhus. Sjelfva kliniken i Helsingfors var, ehuru ny, 

 icke så väl uppförd, som önskligt hade varit och i alla fall till utrymmet allt 



