u 



för inskränkt, för att gifva ett någorlunda tillräckligt material för undervis- 

 ningen. Derom kom v. H. sjelf såsom universitetslärare snart i erfarenhet. 

 Han ville nu begagna sin ställning, att i enlighet med traditionerna inom sin 

 familj befordra undervisningen inom medicinska fakulteten ett stort steg framåt. 

 Då han nu framhöll nödvändigheten af nytt länesjukhus för Nylands län, utver- 

 kade han ock, att detta skulle förenas med klinikerna till dessas utvidgande. 

 Det är märkligt att ur ännu till hands varande dokument rörande denna affär 

 se, hvilka svårigheter v. H. måste öfvervinna, för att realisera denna lyckliga 

 tanke. Han understöddes dock häri kraftigt af universitetets, för undervisnin- 

 gens utveckling varmt nitälskande, högste målsman inför tronen, grefve Eeh- 

 binder. De af denne statsmans hand ännu bevarade bref rörande denna fråga 

 äro i många hänseenden synnerligen intressanta, såsom bevisande ibland annat 

 huru den tiden en statens högste funktionär ingick äfven i utförandets minsta 

 detaljer. I denna skriftvexling förekomma af grefve Rehbinders hand icke 

 mindre än fem bref, hvilka beröra frågan att för billigaste pris ifrån Peters- 

 burg anskaffa några, särskildt för ögonpatienter lämpliga, jernsängar med gar- 

 diner. 



v. H. anmodades, att, ehuru år 1836 utnämnd ordinarie generaldirektör 

 för medicinalverket, någon tid qvarstå såsom kirurgieprofessor, och fortfor i 

 denna befattning intill slutet af år 1838. Men omedelbart derefter begynte 

 split och oenighet att söndra den så nödvändiga samstämmigheten emellan å 

 ena sidan professorei'ne, såsom föreståndare för sjukhusets skilda afdelningar, 

 och å andra sidan medicinalchefen, hvilken öfverinseendet öfver sjukhusets 

 administration ålåg. Denna tvedrägt antog slutligen en så bitter karaktär, att 

 regeringen fann sig föranlåten att skilja åt länesjukhuset ifrån klinikerna, 

 hvilka sålunda måste återgå till deras ursprungliga inskränkta utrymme med 

 ett för undervisningen alltför otillräckligt antal sjukplatser, och förblefvo desse 

 till de medicinska studiernas skada, qvarstående på denna ståndpunkt i två 

 decennier. Huruvida v. H sjelf var fullkomligt fri all skuld till denna olyck- 

 liga söndring, är svårt att numera afgöra, men visst är, att hans afsigt med 

 föreningen var den ädlaste, den att verksamt gagna den medicinska undervis- 

 ningen i landet. Hans framtidsblick blef ock sedermera erkänd sann och det 

 af honom påbörjade verket åter bragt till fullbordan, ehuru han sjelf för den 

 stora möda han härpå nedlagt inhöstade blott ovänskap och otack. 



Strax ifrån det första året af sin verksamhet såsom medicinalchef hade 

 v. H. att bekämpa svåra farsoter i landet, härrörande al flera på hvarandra 

 följande missväxter, hvilka med samma följder återkommo allt efter kortare 

 eller längre mellantider. Dessa nödgade honom att företaga besvärliga em 



