246 



beskrevne i Mus. Lud. Ulr., over i den 12te Udgave af Systenia naturae, kun foröges her 

 Characleren for H. Iialioloidea med „slriis undalis", ligesom dens geograpliiske Udbredning 

 med Mare asialicum, medens Mus. Lud. Ulr., Lister, Buonanni. Klein, Adanson lilfoies de 

 aldre alt i 10de Udgave optagne Synonymer; derimod nævnes mellem disse hverken Hill*) 

 eller P. Browne. Til H. perspicua er den korte Beskrivelse af H. haiioloidea (i X Udgave) 

 bleven overfort; H. neriloidea er ladet fuldkommen uforandret. 



Disse 3 Arter frembyde i Skallen en habituel Lighed^ som ikke kunde undgaac 

 Linnés övede og skarpe Öie; Sannnenstillingen her, som paa Linnés Tid næsten kunde 

 kaldes berettiget, skjôndt den blot paa Grund af en enkelt Lighed sammenknyttede hoist 

 ulige Dyrformer, vil den folgende historiske Udvikling vise gaaende igjen lige til de aller- 

 seneste Tider. 



Hvis Hills og Browne's Slægt Stomalia nu var bleven beholdt for disse uperfore- 

 rede Conchylieformer, vilde megen senere Forvirring være undgaaet, men efterat Linné 

 tilsyneladende havde erklæret sig herimod, idelmindste ikke derfor, var Sligt ci at vente. 



*J Sir Jolin Hill var paa forskjellige Maadcj', blandt Andet ved en rigtigere Anvendelse af det da Isnii 

 lidet benyttede Mikroskop, ligesom og ved skarpe Yttringer og endnu skarpere CritikUcr kommen i 

 Opposition til de mest fremragende Personligheder i det indflydelsesrige Royal Society; inaaskee bidrog 

 hans Bestræbelser for gjenneni p(i{>iilairc Fremstrllinger at skaffe INatiirhistorien Indgang hos et storrc 

 Publicum ikke lidet til al nedsætte ham hos den Tids naturhistoriske Aristocrati. Hans Arbeiders Form 

 latterliggjordes og mod deres Paalidelighcd stræbte man paa alle .Maader at vække Tvivl. Den écla- 

 tante Jlaade, paa hvilken J. Hill hævnede sig, idet han gjeiinem sin Rewicw of the woiks of the Itoyal 

 Society, London 1751, for det store Publicum blottede de mange Synder mod Videnskaben, hvori ikke 

 faa af Selskabets Medlemmer havde gjort sig skyldige, — gjorde kun Bruddet mellem ham og Royal 

 Society, „the great champion of errors" (1. c. p. 107), ulægelig: og i denne fra da af fortsatte Kamp af 

 Een mod Mange og mere Begunstigede kan det da ikke undre al see Hill bukke under; det ma>glige 



^^W^ 'Ort 



Selskabs meget formaaende Indflydelse mistænkeliggjorde ham og hans Arbeider overalt. I. inné, per- 

 sonlig knyttet til adskillige af de Angrebne, og saaledes med inddraget i Sagen, kunde ikke paa nogen 

 nieie bestemt .Vaade end den, han anvendte, have eiklærel sig imod ham; han ignorerer Hill fuldstændig 

 og overalt, medens derimod J. C. Fabricius skarpt og tydelig udtaler sin og Datidens Fordömmciscsdom 

 over ham gjenneni sit ubarmhjertige „damnandae vero memoriae John Hill el Louis Reynard, qui 

 insecta ficla proposiierc" (Enlomol. syst. I (1792) p. X.). Cuv. har alt frikjendl Louis Reynard for 

 forsætligt Bedrag (Hist. nat. des poiss. I (1828) p.87— 88); endnu har ingen Stemme hævet sig for John 

 Hill, der dog neppe bærer slôrre Skyld. Vistnok har han selv været bedraget ved Afbildningen af et 

 Par enkelte üyr; i den allerstörste Deel af hans rigtignok ofle uheldige og mindre nöiagtige Figurer 

 gjenkjendes nu almindelig bekjendte e\otiskc IJyreforniei'; en stor Deel af Conchylierne ere for sin Tid 

 og efter hans Forhold endog ingenlunde saa slet afbildede. Hans Bestræbelser vare visselig redelige, 

 hans Kundskaber og hele naturhistoriske Udvikling nicget mere grundige end de fleste af hans Mod- 

 standeres. John Hill var ikke det forste, blev heller ikke det sidste Olier for videnskabelig Clique- 



væsen. 



