266 



disso Arier synes nu efler Skalforholdene at være Helix neriloidea, d.'Chiaje og vil nedenfor 

 findes udforlig lieskreven under denne Art, uagtet jeg ikke kan nægte, at der fra 

 Anatomiens Side niuligviis lod sig reise megen Tvivl om Rigtigheden af denne Identifi- 

 cation; men d.'Ch's. Exemplar var en Ç og mil en $ (Ex. var meget lille), og det er for- 

 nemmelig i Generationsorganerne, at denne Art synes at frembyde særlige Afvigelser. 

 Den anden Art er upaalvivlelig ny, og vil nedenfor findes nærmere beskreven som .M. 

 zonifera (mihi). 



Den folgende Fremstilling vil give et Fælledsbillede af de anatomiske Forhold hos 

 disse forskjellige Arter; de ubetydelige Forskjelligheder imellem dem, der hist og her ere 

 fundne, ville blive angivne ved de forskjellige Organsystemer. Endnu skal jeg kun 

 bemærke, at det bedst vedligeholdte samt störsle af de Excmplarer, der have staaet til 

 min Raadighed, var det, paa hvilket jeg har opstillet Arten M. zonifera; paa det ere flere 

 Forhold, der tidligere vare mig Ivivlsonmie, blevne conslalerede. 



Af den lille Mars. lalens, Ström, har jeg kun kunnet undersöge Mundparliet. 



For Dyrenes almindelige Formforhold henvises til denne Afhandlings 3die Afsnit. 



linden. Huden paa Marseniernes Rygside omslutter Skallen temmelig noie og 

 udbreder sig som en fremslaaende, flad, nedadboiet Bræmme fortil ud over Skalranden, 

 til Siden og bagtil paa samme Maade ud over sidste Skaloingangs Convexitet. Denne 

 lira'iiimes Underflade gaaer fortil over i den Skallens Indside beklædende og skalafsættende 

 Tyndkappe, medens den til Siden og bagtil fortsætter sig som en tyndere, mere gjennem- 

 siglig Hududbredning, der laber sig over i den överste Flade af Dyrets Fod. Fodens Rod 

 sees saaledes (Dyret betragtet fra Underfladenl bagtil og til Siderne omgivet af en finere, 

 noget convex- fremdrevet Hudhræmme, beliggende indenfor den tykkere, mere plane 

 og nedadboiede ydre HudbræmmeO- Eflerat have med en smal, blöd, fremspringende Kant 

 nedad lukke» lidt af Skalaabningens vide Mund, standser hiin Udbredning til begge Sider 

 der, hvor Gjællespalten begynder, strækker sig allsaa paa venstre Side lidt længere frem 

 end paa höire. Den — som anfört — over sidste Skalomgangs Convexitet formede Hud 

 viser sig stribet af temmelig tykke, svagt fremstaaende, næsten parallellöbende, tilsyneladende 

 udeelle Linier, der hyppigst ere brunlige og adskilte ved lysere Mellemrum; stærkest 

 fremtræde de mod Siderne henimod den skarpe Rand, hvormed denne Hud træder frem 

 fra Skallen, idet den — som ovenfor angivet — lukker lidt af dennes Mund. Linierne 

 ere indad parvus forenede, udad vige de ganske lidt fra hinanden, idet de tillige 



O Tab. I. fig. !•*. 



