372 



denne, hvilket aldeles utvetydigt fremgaaer af den Maade, hvorpaa Bunden af de enkelte 

 Stjerner i Koralmassen beklæde Kjolen. Forholdet imellem Magilus og den Koralinasse, 

 hvori denne lever nedsænket, vil derfor i sin Helhed ikke kunne tydes paa anden Maade, 

 end at, saalænge en Magilus kun bestaaer af de regelmæssig vundne Omgange og altsaa 

 ligner Leptoconchiis, ligger dens Skal los i den Hulhed, som Dyret borer i Korallen; men 

 fra denne Hulhed suger den stedse ved sit Aanderor og Skallens Tud at staae i Forbindelse med 

 Vandet, og i samme Grad, som Koralmassen voxer (og fasthæfter sig paa Tuden, og altsaa 

 <lelvis paa den underliggende MagilusskalJ, i samme Grad udæder eller udsliber Magilus- 

 dyret Koralmassen fra neden af. At selve Koralmassens organiske Dele bidrage til Magilus- 

 dyrets Næring, og at dette ikke udhuler Koralmassen alene for at faae Plads, er ikke uri- 

 meligt; man kan idetmindste da lettere forklare den ovcrordenlige Kalkafsætning, der finder 

 Sted i den bagerste Deel af Skallen, og ved hvilken den indre Hulhed i de vundne Om- 

 gange og efterhaanden tillige en Del af det uregelmæssige Ror fyldes, tilsidst endog i 

 den Grad, at kun den alleryderste Del af delte optages af Dyret. 



Det vil neppe være overllödigl her at liKoie, at naar Professor Loven mener, 

 at denne stærke Kalkudfyldning i Magilus, hvilken Carus^^ endog betegnede som „eine 

 Selbstversteinerung des Thiers", er at sammenligne med Dannelsen af Skillevæggene hos 

 Nautilus-}, da har denne fortrinlige Naturforsker vistnok her neppe truffet det Rigtige; 

 thi skal noget i Sneglenes Skaller sammenlignes med Skillevæggene i en Nautilus, da 

 maa det vel være de Tvervægge eller Bunde, som et stort Antal Snegle afsætte i deres 

 ældste Vindinger og hvorved de mere og mere aflukke disse fra den större Skalhulhed, 

 eftersom Dyret rykker sin Krop mere fremad i Skallens ydre Vindinger •■"}. Derimod 

 seer jeg aldeles ingen Forskjel imellem Kalkudfyldingen hos Magilus og den, der finder 

 Sted i de ældre Vrid hos langt det overveiende Anlal af Snegle eller hvormed flere af 

 dem, f. Ex. Turbo Pica, endog udforer store Strækninger af deres Skal; kun maa det vel 

 erindres, at hos Magilus staaer denne udforing og Opfyldning af den indre Hulhed i For- 

 bindelse med en tydelig „Callus''dannelsef, som fortykker Mundingens Buglæbe (Slottelæbe, 

 labium columnare) og derfra strækker sig ind i Skallen og lagvis udforer dennes Bugflade. 



Alene ved at antage, at MiJgilusdyret borer selv den Hulhed, hvori det lever, og i 

 denne "danner sin Skal, kan man forstaae, hvorledes man kan udfrie Magilusskallen tem- 

 melig hel af Koralmassen , og hvorfor del paa de i Museerne opbevarede Exemplarer netop 



•) Carus. lieber die sonilcrLaie Selbslversteiiieiung des Gehäuses einer Siiccke des rolhen Meeres (Ma- 

 gilus anliquiis Mlf.) i llusenm Senckenbcrgianum. Bd. II. II. 3. 1837. 



3J Loven. Bidrag lil Kânnedometi om UlvecUIinsen af Mollusca acephala lamellobranchiata. S. 103. (Af- 

 Iryck ur Wetensk. Alindcni. Handling, f. A. 18-18). 



äj Sndgn. bl. a. Deshmjes i Lawaicks histoire des animaux sans verlêbres vol. I.X. S. 62—63. 



