35 
gen mot söder, ned till Kaikosdalen, är långsam. Bergshöj- 
dens öfversta del är omkring 290 meter öfver hafvet. 
Den anblick, som: mötte deruppe, på det länge sedan 
öde Akropolis, skildrar Humann som följer: ”Den flyktige 
betraktaren förefaller borgberget som ett enda stort grusfält, 
betäckt af gräs och låga buskar samt genomskuret af mur- 
sträckningar, hvilka härröra från de mest olika tider och 
hvilkas sammanhang vid första blicken är oklar; den öfver- 
sta toppen inneslutes af en synbarligen turkisk mur, som till 
sist, innan berget öfverlemnades åt sin nuvarande ödslighet, 
tjenade som fästning. Äfven på denna högsta plats resa sig 
öfveralt ur marken massiva fundamentsstycken, ofta korsande 
hvarandra, men i öster och vester qvarstå ännu de höga 
stödjemurarna från Akalidernes tid, bildande gräns mot slutt- 
ningen. BSeklerna hafva ej förmått rubba en enda qvader- 
sten i dem”. 
”Ofvanom den vestliga af dessa stödjemurar”, fortsätter 
Humann, ”beträdde jag den ruinkulle, som man velat benämna 
Athena Polias' tempel. Sorgsen stod jag der och betraktade 
de härliga, nästan manshöga korintiska kapitälerna, de rika ba- 
serna och andra arkitekturdelar, alt öfvervuxet af buskar och 
vilda fikon. Der bredvid rökte kalkugnen, dit hvarje marmor- 
block, som gaf efter för den tunga hammaren, inkastades. Några 
nyss gräfda grafvar utvisade, hvilken rikedom af byggnads- 
qvarlefvor låg der nere förborgad; ju mera sönderkrossade 
de voro, desto välkomnare voro de för arbetarne”, 
Det intryck stället gjorde på hr Humann var oförgät- 
ligt och en af hans första åtgärder var att utverka förbud 
mot kalkbränpningen, som redan säkert slukat mången oskatt- 
bar del af Akropolis forna härlighet. Då han senare erhöll 
ledningen af särskilda ingeniörarbeten i dessa trakter, för- 
summade han ej att ånyo besöka platsen. Under dessa se- 
nare besök upptäckte han i en af de murar, som genomskuro 
ruinfältet, marmorplattor, utgörande, såsom senare blef tyd- 
ligt, fragment af en gigantomachie, framstäld i hög relief. 
Hr Humann skickade dessa fragment till museum i Berlin 
och försökte att i hemlandet väcka intresse för anställande 
