62 
På samma sätt yttrar Lemminkäinens moder till sin son: 
Prisa må du ock din lycka, 
Tacka Gud den uppenbare, 
Att en verksam hjelp han skänkt dig, 
Att han väckt dig än till lifvet, 
Ifrån Tuonis säkra vägar, 
Manas mest aflägsna nejder. 
Intet hade jag väl mäktat, 
Ingenting af egna krafter, 
Om ej Gud sin nåd förlänat, 
Den sannfärdige mig bistått. 
Om möjligt ännu mindre öfverensstämmande med den 
schamanska verldsåskådningen är det att tacka Gud för 
åtnjutna välgerningar. Äfven härpå förekomma i Kalevala 
flera exempel. Så utbrister Wäinämöinen, efter det det stora 
blodflödet från hans knä blifvit hämmadt och han känner 
krafterna återkomma, i följande tacksägelse: 
Dig, min skapare, jag prisar, 
Dig allena, Gud, jag lofvar, 
Att ditt bistånd mig du gifvit, 
Mig ditt starka stöd förlänat 
Uti dessa svåra plågor, 
Bragta af det hvassa jernet. 
Utan tvifvel äro dessa och andra dylika uttalanden i 
Kalevala och de mytiska sångerna yttringar af ett tänkesätt, 
helt olika det schamanska. De vittna om. det nya från krub- 
ban i Betlehem kommande ljuset, hvars seger öfver schama- 
nismen den sista sången i Kalevala så sällsamt och poetiskt 
framställer. 
Det var dock ej kristendomen som skulle gifva den tu- 
ranska schamanismen det första slaget. 
En långt tidigare, hela sex århundraden före den kristna, 
uppkommen religion var bestämd att göra den första och 
största inkräktningen på schamanismens område. Stiftaren 
för denna religion var en indisk konungason, kallad Tschåk- 
jamuni eller vanligare Buddha. Otillfredsställd af den brah- 
manska religionen greps han redan i unga år af sorg öfver 
det myckna lidande och elände, hvarmed monniskans lif är 
