68 
sig nu att oskadd gå genom eld och vatten, och fordrade att 
Stefan skulle göra detsamma. ”Jag kan ej befalla öfver el- 
den och vattnet”, svarade gudsmannen lugnat; ”men de krist- 
nes Gud är stor: jag går tillsamman med dig”. Pama hade 
tänkt endast skrämma honom; men då han såg motstånda- 
rens djerfhet, afstod han från försöket och fulländade dermed 
den sanna trons triumf. Öfvertygade genom Stefans kloka 
undervisning, läto Permierna hoptals döpa sig, sönderhöggo 
tillika med honom afgudabilderna och uppbrände de dyrbara 
skinn, som blifvit offrade åt dessa trägudar. 
Denna Karamsins troligen efter krönikorna gjorda be- 
rättelse om början af Stefan den Heliges missionsverksamhet 
har jag anfört, emedan den väl karakteriserar det allvar, 
hvarmed denne den störste hednaomvändare som Ryssland 
någonsin haft gick till väga. Längre fram blef Stefan ut- 
nämnd till den förste biskop öfver Permalandet; han uppförde 
sedan ännu många kyrkor, undervisade och lät undervisa fol- 
ket på dess eget språk och hade mot slutet af sitt lif den 
glädjen att se Permierna fullkomligt omvände. Frukterna af 
Stefan Permierns verksamhet visa sig ännu i dag, ty mera 
nitiske och allvarlige kristne än Syrjänerna torde den greki- 
ske kyrkan hafva svårt att uppvisa. Tyvärr hafva de af Ste- 
fan gjorda öfversättningarne af denna kyrkas liturgiska skrif- 
ter på det syrjänska språket gått förlorade. Af det utaf ho- 
nom uppfunna permska alfabetet hafva ett par afskrifter blif- 
vit bevarade; det består äf 24 bokstäfver. förenklade efter- 
bildningar af det slavonska alfabetets bokstäfver. Sednast är 
detta alfabet tryckt i Savaitovs syrjänska grammatik, såsom 
kuriositet blott, ty det vanliga ryska alfabetet är det, Syrjä- 
nerna äfven betjena sig af. 
Så allvarligt som i Perma har omvändelseverket ej för- 
siggått på andra sidan om Ural. 
Tidens korthet tillåter mig ej att skildra schamanismens 
kamp med kristendomen i Sibirien, utan får jag blott antyd- 
ningsvis beröra dessa religioners inbördes förhållande. 
Jermak och hans följeslagare voro djerfve och tappre 
män, men föga gudaktige. Kyrkan följde väl i spåren efter 
