90 
I Nord Wales har likasom i Skottland, såsom af H. Hicks 
i geologiceal Magazine (1880) visats, en del af primitiv-forma- 
tionen blifvit räknad till den cambriska resp. siluriska for- 
mationsgruppen. Större delen eller måhända alla de kri- 
stalliniska eller halfkristalliniska bergarter som förekomma på 
sjelfva fasta landet i Nord Wales måste visserligen betraktas 
såsom metamorfiska cambriska eller siluriska strater. Så 
t. ex. de gröna, delvis chlorit- och qvarzhaltiga skiffrarna 
vid Bangor och Llanberis. Men deremot förekomma på Ang- 
lesea qvarzit- resp. talkskiffer, hvilka såväl i petrografiskt 
som stratigrafiskt hänseende skilja sig från de förra. 
Vid Bangor har skiffern, enl. den geol. kartan af Ram- 
say hörande till cambr. formationen, en NNO-lig strykning 
med 60 ? stupning mot OSO. Invid östra stranden af Menai-sun- 
det blir lutningen mot horizontalplanet ännu mindre, och skif- 
fern är här ganska lös. Deremot är den på vestra stranden 
mycket hård och qvarzrik samt har en stark SO-lig stup- 
ning. En dylik talkhaltig qvarzitskiffer förekommer äfven 
vid Holyhead, vestligaste ändan af Anglesea, bildande det 
höga berget derstädes. Den stupar äfvenledes brant (80 2) 
mot OS0O samt är discordant lagrad mot en nära derintill 
befintlig, mycket böjd, lös chloritskiffer. Betraktar man 
denna sednare såsom eqvivalent med den metamorfiska 
cambr. resp. undersiluriska bildningen vid Llanberis, så må- 
ste den talkhaltiga qvartzitskiffern paralleliseras med den af 
talk- och qvarzitskiffer bestående formationen i östra Finland, 
som jag redan tillförene särskilt från den huroniska glim- 
m erskiffern under namn af taconisk, på samma sätt som den 
öfversiluriska formationen i Nord Wales på gruod af discor- 
dance skiljer sig från den undersiluriska, hvilket jag sjelf 
varit i tillfälle att iakttaga på några ställen vid Convay, 
Llandudno m. fl. 
1873 pg. 355 samt Öfv. af Finl. geol. förh. I 1876 pag. 65), den näml., 
att man i dessa länder förvexlat primitiva med siluriska aflagringar, 
genom sednare undersökningar mer och mer bestyrkes (se Svenonius. 
Om den s. k. Sevegruppen, Geol. fören. i Stockholm förhandlingar, 
Bd. V p. 484). 
