a2 



betecknad såsom hypersthen eller bronzit (Holmberg 1. c. 

 p. 26), men som äfven företer hornblendets spjelkningsytor 

 och derjemte karakteriseras af större och mindre glest in- 

 strödda korn (olivin eller serpentin), hvilka genom sin mörka 

 färg och matta utseende lätt skilja sig från de glänsande 

 spjelkningsj torna. 



Ehuru nu som sagdt såväl de större som de mindre in- 

 dividerna i ifrågavarande bergart från Wehmais utgöras af 

 hornblende, så visar dock en närmare undersökning under 

 mikroskopet en bestämd skiljaktighet dem emellan, likasom 

 redan makroskopiskt de sednare genom en något mörkare 

 färg skilja sig från de förra. I optiskt hänseende, med af- 

 seende på elasticitetsriktningarnas läge i förhållande till de 

 kristal lografiska, skilja de sig något, ehuru visserligen föga 

 betydligt. Plattor slipade i det närmaste parallell med kli- 

 nodiag. genomskärningen gåfvo en lutning af 24° mellan 

 hufvudaxeln och den minsta elasticitetsriktningen (c) hos de 

 större individerna och omkr. 20° hos de mindre. De större 

 individerna visa följande färgskilnad mellan de tre elastici- 

 tetsriktningarna (a > b > c) : c = blåaktigt grön, b = gulgrön, 

 a = gröngul; absorbtion c>b>>a; således analogt med för- 

 hållandet hos strålsteu från Zillerthal enl. Tschermak (Ueber 

 Fyroxen und Amphibol, Mineral. Mitth. 1871 p. 38). — De 

 mindre individerna synas förete enahanda förhållande, dock 

 är såväl pleochroismen som absorbtionen hos dem tydligare 

 utpreglad. 



Men förnämsta skilnaden mellan de båda varieteterna 

 är den, att de större individerna under mikroskopet visa sig 

 innehålla en stor mängd små svarta eller mörkbruna mikro- 

 liter, dels genomskinliga dels obetydligt genomskinande, då 

 deremot de mindre äro i det närmaste fria från dem. Häri- 

 genom förete de förra under mikroskopet en anblick, som 

 mycket påminner om diallag (se Rosenbusch, Mikrosk. Phy- 

 siogr. 1873 p. 304), med hvilken de f. ö. äfven förete en 

 likhet genom sin strimmighet och en mer eller mindre tydlig 

 spjelkbarhet parallelt med klino- och orthodiagonala genom- 

 skärningen. Dessa spjelkningsytor visa sig dock blott ställ- 



