42 



ljust dels mörkt bruna, och stundom befinnas de bestå af 

 olika lager, i det de nämligen äro brunfärgade i det inre, 

 gulaktiga vid kanterna. Några af dem hafva en ganska be- 

 tydlig utsträckning såväl i längd som bredd. 



Diabas fråu Helsiu^fors. Af denna bergart, som i form 

 af en gång uppskjuter i gneisgraniten, har jag tillförene med- 

 delat en analys (1, Ij, utan att dock derigenom kunna af- 

 göra, huruvida den vore diabas eller diorit. Den mikrosko- 

 piskt-optiska undersökningen visar nu, att hufvudbestånds- 

 delarna äro en färglös trikl. fältspat och en grön augit, som 

 igenkännes såsom sådan genom sin så godt som totala brist 

 på dichroism. Den måste således enligt den nuvarande pe- 

 trografiska nomenklaturen betecknas såsom diabas, ehuruväl 

 man vid starkare förstoring finner, att en icke så ringa del 

 af de gröna partierna, hvilka skilja sig från de öfriga genom 

 en i gult stötande färg, visa sig bestå af hornblende med en 

 mycket tydlig dichroism: rent grön i en riktning parallelt 

 med elasticitetsriktningen c, gul i den deremot normala jemte 

 en betydlig absorbtion i den förra riktningen. Bergarten är 

 således egentligen alt betrakta såsom en öfvergångslänk mel- 

 lan diabas och diorit, och borde således rätteligen betecknas 

 såsom en diorit-diabas, isynnerhet dä man jemför den med 

 diabas från Satakunda, Walamo och Sordavala (se ofv.), 

 hvari icke ett spår af hornblende kan märkas. — Utom dessa 

 beståndsdelar linner man redan makroskopiskt deri svafvelkis 

 och magnetjern, hvilka under mikroskopet visa sig såsom 

 svarta, ogenomskinliga, oregelbundna fläckar; vidare förvitt- 

 ringsprodukter, nämligen små epidotnålar i hålrum samt chlo- 

 rit och kalkspat afsatta på sprickor. 



Fält&paten är dels afskild i oregelbundna partier dels 

 i tydliga långsträckta och smala parallelipider, hvilka vanli- 

 gen bestå af tvenne hälfter, som redan i vanligt ljus kunna 

 åtskiljas genom en fin längdspringa, men ännu tydligare i po- 

 lariseradt ljus, i det att båda hälfternas elasticitetsaxlar gå 

 åt olika håll bildande en vinkel af något öfver 40'^ med 

 hvarandra, hvilket för deras lutning mot brachydiagonala ge- 

 nomskärningen ger ung. 20^^, som närmast ölverensstämmer 



