95 



Om hiiidevokalen i Finskans lånord. 



Af Ang. All 1 q vist. 



Såsom bekant kallar man i finska grammatiken för bin- 

 devokal vokalen i ordstammens utljad, hvartill ändelserna 

 omedelbart ansluta sig. I finska si)råket finnes ej ett enda 

 ord, som ej skulle hafva en sådan bindevokal. Hvad nomi- 

 nerna beträffar, förekommer den i största delen af dem redan 

 i nominativen, såsom t. ex. i orden: niiista., tyttö, tukku, risti. 

 Från en del har den nötts bort i nominativen och kommer 

 fram först efter det en ändelse blifvit vidfogad; sådana äro 

 t. ex. morsian, sairas, ilves. I tvåstafviga ord öfvergår e 

 såsom bindevokal i nominativen till /, men återkommer i 

 sin rätta gestalt, så snart en ändelse vidfogas, såsom i or- 

 den: sormi, tuli, tiqjpi. 



Finskan har lånat en stor mängd ord, i synnerhet sub- 

 stantiver, ur andra språk, förnämligast ur svenskan, ryskan 

 och litthaniskan. Men i dessa språk herrskar icke nyssbe- 

 rörda lag om bindevokalen 5 tvärtom är ordets utljud i dem 

 oftast konsonantiskt. Huru bär sig nu finskan åt, då det 

 assimilerar ett sådant ord? Svar: detta språk måste, bland 

 annat, dertill foga en utljudande vokal, som motsvarar binde- 

 vokalen i dess egna, genuina ord. Hvilket är då det ljud, 

 finskan begagnar i egenskapen af en sådan bindevokal? I 

 nyare tid och allmännast vokalen i, såsom t. ex. i orden: 

 kaali, kijökki, läski, lyökki, malli, munkki, muuri, nappi, 

 palli, rippi^ risti, taj)pi, tunti., tuoli, Uioppi, vonti, vuovi, 

 yrtti; eller i de trestafviga (h vilkas originalord äro tvåstaf- 

 viga) : ankkuri, ämpäri, äyskäri, enkeli^ killinki, kupari^ 

 liiostari, pyöveli. 



Men uti många i äldre tider upptagna lånord befinnes 

 språket såsom bindevokal hafva begagnat äfven vokalen 

 a {ä). Sådana ord äro t. ex. aatra 1. aura, kiilta, kuokka, 



