153 



riiuten och andra dess sarnlida. ] vestra Europa bjef han af 

 den förhistoriska menniskan utrotad, och uti nordöstra Eu- 

 ropa äfvensom i Asien först successivt undanträngd emot is- 

 hafskusten samt sedermera efterhand, liksom Rhinoceros, 

 Ovibos moschalus, Bos primigenius, Bison europseus, o. fl. a. 

 äfven der utdöd, antagligen genom menniskans tillgöranden. 

 Såsnart mammutdjuret blef trängdt emot ishafskusten, är det 

 sannolikt, att detsamma i likhet med renen och myskoxen, 

 företog regelbundna vandringar, allt efter årstiderna, till och 

 från den yttersta gränsen för dess nordliga utbredning, isyn- 

 nerhet långsmed floddalarna, i hvilka en yppigare och mera 

 omvexlande vegetation alltid var rådande. Man kan niycket 

 väl tänka sig, att dessa vandringar om sommaren utsträck- 

 tes så långt norrut som möjligt, till och med utöfver träd- 

 gränsen till buskregionen. Att det klumpiga mammutdjuret 

 under dessa ströftåg oftare, än eljest, var utsatt att antingen 

 ömkligen omkomma, t. ex. uti försumpningarna på sjöarnes 

 eller flodernas stränder, eller att falla offer för den jagande 

 menniskans försal, än rimligt. De sedimentera lacrer, som 

 de stora floderna och vårflodvattnet plägade afsätta, med i 

 dem tilläfventyrs inbäddade rester af antingen på stället om- 

 komna eller af strömmen ditspolade mammutrester, fröso 

 under den starka vinterkölden till hela sitt djup och öfver- 

 täcktes, innan de hunnit upptina, följande vår af nya aflag- 

 ringar. Då insolationens verkan under 70° — 75° n. Lat. i 

 allmänhet icke är stark och luftvärmen på skuggrika ställen 

 eller på nordliga bergsluttningar ännu i dag är så svag i 

 norra Sibirien, att den icke alltid förmår smälta i klyftor 

 hopade snömassor eller is, ja, icke ens upptina jordskorpan 

 på betydligare djup, är det klart, att äfven mjukare djurre- 

 ster, hvilka en gång råkat blifva inbäddade i denna jord, som 

 ständigt är frusen och till och med innehåller lager af ren 

 is, undgå förmultning så länge de äro deri förvarade, allde- 

 les som om de vore omgifna af en fast isskorpa, men såsnart 

 det iöiga omhöljet bortfaller, hvilket i Sibirien ofta inträffar 

 genom jordras eller vattnets erosion, äro de lösare de- 

 larne snart hemfallna åt förgängelsen. — Sålunda synes mig 



