8 ' L. William Öholm. 



hållandet, just sådant, och häri ligger komplexbildarnas betydelse för elektrolys af flere 

 metaller efter hvarandra. Genom lämpliga tillsatser till elektrolyten kunna deras utfäll- 

 ningsspänningar bringas att différera i så hög grad, att den ena metallen kan reduceras 

 kvantitativt, innan potentialen stiger till den andras sönderdelningsspänning. Emellertid 

 medför en så stark stegring af potentialen äfven fara för vätgasutveckling. I fall saltet 

 nämligen är mycket komplext, så kan en omröring ej mer i högre grad påverka elek- 

 trodpotentialen, d. v. s. förhindra den att mer än nödigt öfverstiga jämnviktspotentialen, 

 och motverka de starka förändringar jonernas osmotiska tryck är underkastadt vid ka- 

 toden. Under elektrolysens förlopp stiger i så fall enligt den Nernstska ekvationen 



„ 0,057, P 



/<. = — log- 

 potentialen i hög grad, i fall p blir mycket litet. Trots öfverspänningen nås dock städse 

 vätepotentialen, ty med aftagandemetalljonkoiiccntration Cm kan man. ej mera upprätt- 

 hålla olikheten 



på hviiken möjligheten af metallutfällningen beror, utan venstra membrum blir större än 

 högra, och katodföreteelsen resulterar i vätgasutveckling. {r] är öfverspänningen mot 

 ifrågavarande metall. C,,, och Cn metallens och vätets lösningstensioner samt Cm och en 

 deras jonkoncentrationer vid polerna). Sålunda beror uppkomsten af den luckra, mörka 

 kopparn just därpå, att man låtit elektrolysen försiggå i en så C»-jonfattig lösning under 

 användande af så hög strömtäthet, att metalljonkoncentrationen vid katoden underskridit 

 det värde, som gör metallens urladdningspotential lika med vätets. 



Ofvanstående likheter af Nernst gifva sålunda tydligt vid handen, under hvilka 

 förhållanden en metall utfälles, ty i fall vi känna dess lösningstension, erhålla vi ur 

 ekvationerna direkt den för dess reduktion nödiga spänningen. Härvid måste naturligt- 

 vis också vätets öfverspänning mot i fråga varande metall vara bekant. Foerster ') be- 

 tonar därför ock, att man ej vid elektrolysen bör tillsätta några extra beståndsdelar till 

 elektrolyten, innan man bevisat, att de äro alldeles nödvändiga. Emellertid föreskrifva 

 de vanliga recepten ej blott nödvändigheten af sådana ledningssalters användande, utan 

 angifva därtill de kvantitativt nödiga mängderna, till och med vid reduktion af enkla 

 elektrolyter, oaktadt de i de flesta fall äro alldeles umbärliga. I det följande skall bl. a. 

 påvisas, huru sådana tillsatsers inverkan är i hög grad, ja man kan säga nästan uteslu- 



') Z. f. El. chem. 14. 209. (1908). 



