4 Wilhelm Ramsay 



Under följande sommar företog han med understöd ur de till universitetets kans- 

 lers diposition stående medlen en resa till Sverige och Norge. Färden gick först över 

 Stockholm till Värmland, där Wiik besökte bergmästaren Igelström och besåg särskilda 

 gruvor efter hans anvisning. Sedan fortsatte han till Kristiania. Här rönte han vän- 

 ligt emottagande av lektorn (sedermera professorn) Kjerulf och amanuensen Hauan, och 

 dels i dei-as sällskap, dels efter en av dem uppgjord plan exkurrerade Wiik under några 

 veckor i de geologiskt och mineralogiskt hänseende så omväxlande och lärorika trakterna 

 i södra Norge mellan Mjösen i norr och Langesund i söder samt i omgivningarna av 

 Kragerö och Arendal. Dessa studier i en storartad natur, mera övertygande i geolo- 

 giska frågor än den skickligaste professors framställningar, gjorde ett livligt intiyck på 

 den unge licentiaten, som dittills väsentligen endast i Helsingforstraktens flacka gneis- 

 och granitterräng gjort geologiska rön, och i sin följande avhandling om Helsingforstrak- 

 tens geologi återkommer han till många jämförelser med och tillämpningar av vad han 

 sett i Norge och inhämtat av Kjerulf. Återfärden från Kristiania gick över Göte- 

 borg, Halle- och Hunneberg, Kinnekulle, Billingen, Jönköping, Taberg och Omboi'g till 

 Stockholm, således en för geologiska studier mycket väl vald route. Sedan besöktes 

 Uppsala, där docenten Cleve visade honom mineralkabinettet. Härefter företogs en utflykt 

 till Dannemora, sedan en tur till Falun och Finnbo. Efter åtekomsten till Stockholm 

 vistades Wiik en tid vid svenska riksmuseets mineralogiska avdelning hos Nordenskiöld 

 samt besökte Ytterby och andra mineralfyndigheter i omgivningen. 



Efter denna väl använda sommar begav sig Wiik till Tyskland och uppehöll 

 sig under läseåret 1865 — 1866 vid bergakademien i Freiberg. Denna anstalt åt- 

 njöt datortiden icke blott sitt ännu gällande anseende såsom en av de förnämsta 

 bergskolorna, utan även rykte såsom ett av hufvudsätena för mineralogiens och geo- 

 logiens studium. Här hade Abraham Gottlob Werner, som i synnerhet tyske forskare 

 hedra med namnet „geologiens fader", lagt grunden till en exakt undervisning i dessa 

 vetenskaper, och hans lärjungar och efterträdare upprätthållit mästarens stora tradi- 

 tioner. Werners ultraneptunistiska läror hade visserligen måst giva rum för vulkanis- 

 tiska förklaringar av många företeelser, och den s. k. sachsiska skolan hade icke häl- 

 ler i andia avseenden varit blind för vetenskapens framsteg, utan tillegnat sig de ^vin- 

 ningar densamma gjort sedan fader Werneis dagar. Men här bibehöll sig dock längst 

 motståndet mot de idéer, som Werners samtida, den store skotten Hutton, uttalat, och 

 vilka under Lyells ledning frånryckt wernerianismen hegemonien inom vetenskapen. Obe- 

 roende härav hade akademien dock ständigt fäst vid sig framstående lärarekrafter, och un- 

 der Wiiks studieår verkade här såsom professor i geologi Bernhard von Cotta, som i alla 

 tider skall räknas bland de fi'ämste forskare, och i mineralogi undervisade den högt an- 

 sedde Breithaupt, då redan gammal, samt den kände fysikern-mineralogen Weisbach. 



Efter återkomsten från Fi-eiberg gjorde Wiik resor i eget land och disputerade 

 för docentur med avhandlingen „Helsingforstraktens gneis- och granitformationer" (1865). 

 Han utnämndes till docent den 28 jan. 1867 och övertog den med professuren i geologi 

 nch mineralogi förenade undervisnings- och examensskyldigheten. 



