Minmdal ürcr profofsonm Fredrik Jo/ian Wiik 5 



Denna professur liade inrättats år 1852, ocli det såg ut som om man till förste 

 innehavare av densamma skulle erhålla en av de fönicämste forskare vårt land fostrat, 

 A. E. Nordenskiöld, som blivit docent i ämnet år 1855 och redan då på ett otvetydigt sätt 

 givit de bästa förhoppningar om en fruktbringande verksamhet i vetenskapens tjänst. 

 Mellankommande hinder länkade dock hans öden i andra banor, och i förhoppning på 

 hans åteikomst förblev platsen länge obesatt. Även efter det en år 1867 av universi- 

 tetets konsistoiium gjord framställning om hans utnämning blivit avslagen, ville man fort- 

 farande vänta på honom eller någon annan yngre lovande forskare. Vid denna jämfö- 

 relse med Nordenskiöld, som under tiden gick framåt mot allt större anseende, tedde sig 

 Wiik och andra aspiianter till tjänsten såsom alltför litet meriterade. Men då det slut- 

 ligen icke längre gåvos några utsikter att åteiböi-da Noidenskiöld samt J. Chydenius, som 

 en tid berett sig för den ifrågavarande professuren, övergått till kemien, anslogs tjänsten 

 ledig och Wiik, som var ende sökande, efter det en svensk kompetitor, S. R. Paijkull, 

 återtagit sin ansökan, erhöll densamma den 2 februari 1877, sedan han året förut dis- 

 imterat med avhandlingen „Översigt av Finlands geologiska föi-hållanden". 



Wiik blev sålunda den förste innehavaren av professuren i geologi och minera- 

 logi vid vårt universitet och den, som skulle organisera en fristående undervisning i 

 dessa ämnen. Tidigare hade de undervisats och examinerats i samband med kemien, och om 

 än somliga kemieprofessorer, såsom Arppe, icke varit utan intresse för studiet av stenri- 

 kets alster samt jordens byggnad och historia, hade de dock icke frammanat en självständig 

 forskning på detta område. Finlands mineralogi hade visserligen på ett för landet hed- 

 rande sätt utvecklats av Nils Nordenskiöld, men hans ställning var alldeles fristående 

 från universitetet. Han son Adolf var vår andre stora mineralog, men när Wiiks bana 

 begynte, var A. E. Nordenskiöld redan förlorad för Finland. — Det för sin tid ut- 

 märkta och allt ännu värdefulla arbetet „Materialer till Finlands geologi", hade sam- 

 manbrakts av en utanför universitetet stående intresserad man H. J. Holmberg (1859). 

 Hans geologiska forskareverksamhet hade redan upphört, och över huvud beteckna 1860- 

 och 187Ü-talen ett nedåtgående av intresset för mineralogien om geologien i vårt land. 

 Det gällde sålunda för Wiik att organisera en vid vårt universitet ny undervisning, 

 som skulle uppfostra de mineialoger och geologer vårt land behövde. Han tog även i 

 med iver och från början av 18St»-talet märkes åter ett stigande intresse för de länge 

 försummade ämnena. 



Vid vår högskola vei'kade han till år 1897, då han på grund av tilltagande 

 sjuklighet erhöll avsked två åi' före uppnådd emeiitusålder. Under åren 1889 — 1892 

 hade han varit fysisk-matematiska sektionens dekanus. 



Under denna sin tjugu år räckande professorstid företog Wiik under ferierna 

 forskningsfärder i eget land samt tiere resor till olika delar av Europa för att lära känna 

 trakter, som i geologiskt hänseende äro viktiga eller intressanta (såsom Tyiolen, Schweiz, 

 Erzgebirge, Harz, Siebengebirge, Bretagne, Italien). 



Även efter sin avgång bedi-ev han vetenskaplig forskning trots en alltmera för- 

 svagad hälsa. Döden nådde honom, då han på en exkursion samlade ytterligare bevis 

 för riktigheten av sin antiaktualistiska uppfattning av urbergets geologi. 



XL. 



