6 Wilhelm Ramsay 



])et kan icke närmare utredas, vilka omständiglieter, förutom utsikterna till en 

 akademisk karriär, förde Wiik in på mineralogiens och geologiens områden. Enligt ut- 

 talanden av honom själv under senare år och enligt upplysningar, som han givit i in- 

 ledningen till sitt kosmologiska arbete, grubblade han i unga år — såsom många andra 

 barn och j^nglingar — på tillvarons gåtor och trodde sig kunna komma lösningen av 

 dem närmare genom en alltomfattande kunskap om kosmos i dess helhet, och såsom den 

 säkraste vägen till denna kunskap valde han geologien. I själva verket märktes det i 

 Wiiks sätt att lära och forska en tydlig strävan att bakom de rena sifferresultaten av 

 kristallmätningar, optiska bestämningar och kemiska analyser finna icke endast de fysi- 

 kaliska lagarna för sammanhanget mellan substansei'nas form, byggnad och innehåll, utan 

 även egenskaper av högre ordning, som antogos innebo i miu'eralen, och att ur petrogra- 

 fiska och geologiska undersökningar härleda lagar av högre ordning, vilka icke endast 

 naturen, utan även den „andliga världen" voro underkastade. Hans elever plägade 

 skämtsamt säga, att professorn studerade „kristallernas själsliv". 



Wiiks benägenhet att ur den exakta foi-skningens resultat söka vinna sanningar 

 av högre oi'dning kan härledas ur den romantisk-idealistiska världsåskådning, han säger 

 sig hava haft allt sedan barndomen på grund av uppfostran och temperament. Med 

 detta temperament och sina åsikter om tillvarons upphov och ändamål kände sig Wiik 

 icke helt dragen till sina kollegers, vetenskapsmännens, kretsar, i vilka just under hans 

 tid läror, som av honom betecknades såsom „materialistiska" blevo ledande och rå- 

 dande, och från andra kretsar stöttes han av människornas hänsynslöst materialistika 

 ävlan och id. Han hyste dock — såsom ofta är fallet med goda människor, vilka själva 

 icke tänka något illa om andra — en välviUig tillit till sina medmänniskor, och fick 

 därför uppleva missräkningai'. I följd av ovan anförda omständigheter kom Wiik att 

 trots_sitt öppna och rättframma umgängessätt leva rätt tillbakadraget för sig själv eller 

 bland sina närmaste. 



Utanför hemmet kände han sig fullt förstådd, värderad, fri och nöjd blott inom 

 en trängre, redan under studentåren bildad kamratkrets, inom vilken han slutit sig allra 

 närmast till K. A. Moberg, slutligen bergsråd, och J. A. Florin, medicinalråd. I denna 

 väntrio, vilken han som den siste överlevde, gav Wiik fritt lopp både åt sina allvar- 

 sammaj^funderingar och åt sitt i grund och botten rätt skämtsamma lynne. En samling 

 dikter, dramer och prosabitar, som dessa „tre bröder" författade till inbördes förnöjelse, 

 är ännu bevarad och innehåller även ett antal nätta poetiska och dramatiska alster av 

 Wiiks j penna, Wiik hade rätt m3'cket av konstnär i sig, om än hans anlag icke tagit 

 sig mera positiva uttiyck såsom hos andra medlemmar av hans familj. Han var en 

 stor musik- och konstvän samt ivrig teaterbesökare. 



Wiiks obenägenhet att träda i beröring med nya människor visade sig även däri, 

 att han under sina många utrikesresor endast sällan besökte kolleger inom sin vetenskap. 



Med åren — och tilltagande försämring av hälsan — blev Wiiks enstörighet än 

 mera utpräglad. Det är till denna tid följande karaktäristik av honom hänför sig: 



„Barn voro rädda för honom. — Han talte ej. att de lekte utanför hans fönster. Deras höfta 

 röster störde honom. Ty han lyssnade endast till böckernas visa ord och till naturens fördolda stämmor. 



