Minnestal över Pro/essoren Fredrik Johan Wiik 7 



Och därför retade också barnen honom av sig själfva, bara därför att de vissto, att han ej 

 tyckte om dem. De slogo på hans dörr och gjorde allt ofog de kunde. 



Dä hände det sig, att han öppnade dörren och hotade dem och kastade nSgot efter dem, en 

 sten eller annat, sä att de blevo rädda och sprungo bort. — • Och sä for dörren igen med]en häftig smäll. 



Och sen blev det s;\ tyst. 



Nu skulle han väl ha ro att skriva och studera, kunde man tro. 



Men nej ! Han vände sig om, han sköt böckerna fit sida. Till slut steg han upp, öppnade 

 dörren försiktigt och tittade ut. Det var de onda ord han sagt åt barnen, som oj lämnade honom 

 någon ro-, och sä att han kastat något efter dem. Tänk om det träffat! För honom, som mätte den 

 minsta småsak med stora mätt, blev detta till slut liktydigt med ett brott. Han fick ingen frid, 

 förrän han givit jungfrun pengar att köpa karameller för åt barnen. — „Blott icke säga från vem det 

 var. — och så höra efter om alla barnen voro friska, — att det ej hänt dem något." 



Men när han sen kom ut på gatan för att gå sin ensamma promenad mot Brunnsparken, sade 

 barnen, han köpt karameller åt: Se där går den elaka „stengubben". 



Stengubben hade ett underlikt ansikte. Egentligen var det liksom sammansatt av två. En 

 del var ung, ideal och fin. En del butter, gammal och trött. 



Ögonen voro en ynglings, så blånande blå tillitsfulla, som hos den, som tror på allt, därför 

 att han själv talar sanning. De kunde lysa som av inre ljus, när han talade om sina stora upptäck- 

 ter inom den „komparativa kosmologien", och pannan var idealistens med sin höga, vita välvning och 

 sina fina blå ådror vid tinningarna. Ögonen och pannan blevo vackrare ju äldre han blev. Blicken 

 famnade liksom det, som var fjärran och osynligt för andra, bortom både tid och rum. Och pannan 

 blev högre med åren. Det var liksom om de stora, fria tankarna byggt sig allt högre valv att 

 bo under. 



Men den delen av hans ansikte som var gammal, det var munnen' och hakan. Och den var det 

 vresigaste och tröttaste av allt i världen. „Munnen var ju också bara till för att äta och prata dum- 

 heter" som han själv brukade säga. — — — — — — — — — — 



En person, vilken som Wiik varken ville eller kunde göra en medmänniska nå- 

 got förnär, hade bl. a. såsom examinator mycket svårt att. underkänna även uppenbart 

 svaga tentander, och som medlem av fakultet och konsistorium kände han obehag av de 

 konflikter, som uppstå, då åt en sökande eller ett förslag skall givas företräde framför 

 andra. Hans ur det goda hjärtats djup framsprungna: „Hur man än röstar, röstar 

 man dumt", har blivit en ofta citerad sentens. 



Wiik var med sina egenheter, sitt något bortkomna sätt och sina i mångens ögon 

 befängda åsikter ett „original". 



Såsom lärare bemödade sig Wiik på bästa sätt att intressera eleverna för mine- 

 ralogien och geologien. Hans övningar i kristallografi, och mineralbestämning voro prak- 

 tiskt anornade efter Weisbachs mönster och väl egnade att införa den flitige och vetgi- 

 rige studenten i vetenskapens grunder. Genom exkiirsioner i huvudstadens omgivningar 

 sökte han väcka elevernas sinne för iakttagelser i naturen. Men såsom föreläsare besvä- 

 rades han av ett så pass beslöjat målföre, att en ovan åhörare icke alltid förstod hans 

 föredrag, och vidare lockades hans framställning under föreläsningens gång för jämnan 

 bort från huvudstråten in på sidovägar och förvillande irrvandringar. Målet för dessa av- 

 vikningar voro framförallt hans många egna teorier. Härigenom blev det pedagogiska 

 bibringandet av elementära kunskaper mindre framgångsrikt, men sådana kunna ju in- 



XL. 



