8 Wilhelm Ramsat 



hämtas ur läroböckerna. I gengäld förde Wiiks ivriga försvar för sina åsikter och po- 

 lemik mot andras hypoteser de studerandes tankar in på frågor av större betydelse. 



Det stora stipendium Wiik skänkt vårt universitet vittnar om hans kärlek till 

 högskolan och hans önskan att befrämja raineralogiens och geologiens studium vid den- 

 samma. 



Såsom vetenskapsman har Wiik utvecklat en mångsidig verksamhet på mineralo- 

 giens och geologiens område ävensom utgivit avhandlingar av spekulativt innehåll, 

 gående utöver naturvetenskapernas gränser. 



Det bästa och längst bestående värdet komma helt visst hans mineralogiska arbe- 

 ten hafva. Wiik har beskrivit ett stort antal in- och utländska mineral, påvisat op- 

 tiska anomalier och vicinalytor hos dem, undersökt deras etstigurer m. m. Det mest 

 uppskattade av hans arbeten är: „Undersökning av förhållandet mellan de optiska 

 egenskaperna och den kemiska sammansättningen hos pyroxen- och amtibolarterna" (1885). 

 I detsamma påvisades, att utsläckningsriktningarnas och de optiska axel vinklarnas väx- 

 lande storlek sammanhängde med högre eller lägre järnhalt hos de ifrågavarande mine- 

 ralen. — Vidare har Wiik utgivit en lärobok i mineralogi kallad „Mineralkarakteristik" 

 (1882). Den är i flere avseenden praktiskt uppställd för examinering av mineral och an- 

 vändes ännu för detta ändamål. Med denna lärobok försökte Wiik införa ett nytt „för- 

 kortat" symboliskt beteckningssätt för kristallformerna. Medan dessa vanligen angivas 

 genom s. k. millerska tecken, d. v. s. tre indices {hkl) hänförande sig till de tre kris- 

 tallaxlarna, så att den första hör till a-axeln, den andra till 6-axelu och den tredje till 

 c-axeln, skall man enligt Wiik också utsätta axlarnas tecken, så att den allmänna formen 

 för en symbol bleve a^btC,. När alla indices hava värdet 1, blir symbolen = abc, om 

 någon av dem har värdet O, utsattes varken axelns tecken eller index. Under sistnämda 

 förhållande blir verkligen en Wiiks symbol kortare än en millersk, t. ex. a i st. f. 

 (100), men i andra fall äro hans symboler, såsom innehållande sex skrivtecken långt ifrån 

 förkortade i jämförelse med de brukliga och för räkning vida mer praktiska tretaliga 

 beteckningarna för kristallernas ytor. Wiiks förslag har ej häller vunnit efterföljd. 



Vid sina tidigare mineralogiska arbeten förblev Wiik på iakttagelsernas säkra 

 grund. Men från denna höjde han sig på spekulationens vingar, då han i tvänne åren 

 1889 och 1893 utgivna arbeten sökte förklara kristallstukturernas och kristallformernas 

 sammanhang med substansernas kemiska konstitution. Utgående från en även av andra 

 forskare försökt art av betraktelser över atomernas (eller deras kraftlinjers) stereokemiska 

 gruppering inom molekylen gick Wiik allt längi'e i konstruktioner och antaganden över 

 kristallmolekylernas former och dessa molekylers anordning till kristaller. Hans här 

 framställda uppfattning av atomgrupperingen i de kristalliserade kropparna synes i några 

 fall kunna giva uppslag till tolkningen av de kristallograflska relationerna mellan vissa 

 mineral, men i allmänhet stiider den i så många stycken både mot föreställningar och 

 faktiska rön inom molekylarfysiken, att hans teori knappast kan påräkna beaktande, 

 och icke ens frammanat någon vederläggning. 



Wiiks positiva bidrag till mineralogiens framsteg hava emellertid blivit med er- 

 kännande uppmärksammade, och som bevis därpå må tjäna, att han år 1874 kallades 



Tom. 



