10 Wilhelm Ramsày 



Slutligen har även Helsingforstraktens geologiska beskaffenhet spelat ett mycket 

 stort inflytande på riktningen av Wiiks geologiska forskning Ett Helsingforsbarn och 

 förövrigt nästan alla, som växa upp i Finland, förbinda begreppen beig och hård sten 

 med varandra, d. v. s. erhålla det intrycket, att berg bestå av gneis, granit eller andra 

 hårda kristallina begarter. Och de flesta bibehålla livet igenom den föreställningen, att 

 dylika berg äro det typiska, det normala. När vi sedan genom resor, studier eller av- 

 bildningar erfara, att bergen i andra delar av jorden utgöras av skiktade kalk-, sand- 

 och lerstenar, mer eller mindre rika på förstenade djur och växter, tycka vi, att detta 

 är ovanligt och spörja efter, huru sådana berg uppstått, medan kanske en motsvarande 

 fråga betiäffande våra egna berg då ännu ej inställt sig Alldeles på samma sätt före- 

 falla bergen i vårt land ovanliga för dem, som äro hemma från länder, där sandstens- 

 och kalkstensberg äro allmänna. För Wiik, som från pojkåren kände alla klippknallar 

 och berghällar i Brunnsparken, på Ulrikasborgsbergen, Rödbergen och andra då obebyggda. 

 delar av vår stad och i dess närmaste omkrets, och som under sina studie-, lärare- och 

 forskareår samlade geologiska iakttagelser och erfarenhet huvudsakligen inom våra ur- 

 bergsområden, förblevo dessa med sina gneiser, skiftrar och graniter den normala formen 

 för jordskorpans utbildning. 



Därför böra enligt Wiiks mening geologerna i tiäuista rummet studera de pii- 

 mitiva formationerna, ty ur deras beskaftenhet låter sig mångt och mycket i de på och 

 efter desamma bildade sedimentfoimationerna förklaras, icke tvärtom såsom det läres av 

 forskare av den lyellska skolan, vilka gjort sina rön i de mindre typiska delarna av 

 jorden, d. v. s. i trakter, där urberget icke är synligt. 



Grundskillnaden mellan Wiiks uppfattning och de läror, han kom att bekämpa, 

 liggei' egentligen i följande sakförhållande. Allt sedan Huttons dagar hava allt flere 

 geologer, och numeia väl alla, kommit till den åsikten, att s. k. urbergsterränger och 

 områden med högkristallina skiffrar utgöra partier av jordskorpan, som i följd av bergs- 

 kedjebildande rörelser blivit djupt nedtryckta och varit belastade med de ui)pdrivna de- 

 larna av bergskedjorna, men därefter genom en ofta till flere tiotal tusen meters djup 

 gående nedbrytning av dessa blivit blottade. De visa oss däiför bergarter, som då de 

 befunno sig på det stora djupet under jordytan, blivit föiskiffrade, omkristalliserade och 

 delvis omsmälta genom påverkan av det höga trycket och den höga temperaturen. En- 

 ligt Wiik var denna lära ett påhitt av aktualisterna, som på sådant sätt ville komma 

 ifrån omöjligheten att förklara de kristallina skiffrarnas bildning med tillhjälp av sin 

 egen princip, att gagna tiders formationer uppkommit genom i)rocessei', likartade med dem, 

 vi även nu se i verksamhet. Han kunde icke föreställa sig, att en så väldig denuda- 

 tion förekommit, och förnekade såväl denna som de ofantliga tidrymder, som skulle åt- 

 gått till de skyhöga bergskedjornas avlägsnande med tillhjälp av de endast ytterst lång- 

 samt verkande yttre geologiska agentierna Mot uppskattningen av de geologiska pe- 

 rioderna i tiotal och hundratal miljoner år och de stora talen för degradationens resultat 

 opponerade han sig så väl i skrift som iinder föreläsningar (t. ex. vid kritik av Hults 

 arbete om Lojobäckenets bildning och av senare arbeten lörande Finlands och urbergets 

 geologi). Wiik ansåg att reliettörhållandena under uitiden delvis voi'o bibehållna uti 



Tom. 



