12 Wilhelm Ramsat 



givna tiedelning av Finlands berggrund och hans uppställning av våra graniter i de 

 tre grupperna (enligt Giimbel): lagergranit (gneisgranit etc), stockgranit (profyrgi'aniter, 

 rapakivi, etc) och gånggranit (pegmatiter) ersatta av andra, men hans „Oversigt av Fin- 

 lands geologiska förhållanden" hade sitt stora värde såsom den första verkliga samman- 

 ställningen i detta ämne och utgjorde länge utgångspunkten tör andras undersökningar. 

 -— Här förtjänar vidare omnämnas, att Wiik såsom den förste påpekade, att Salpaus- 

 selkä är bildat vid randen av den stora inlandsisen. 



Till Wiiks strävanden att lösa stora geologiska problem hör hans leori om jord- 

 kristallen. ^ Enligt denna är jordens inre fast. Det består — såsom också andra geo- 

 loger och geofysiker anse på grund av jordens höga specifika vikt — av metalliskt järn, 

 och detta har kristalliserat i reguljär, enhetlig orientering liksom i de himlakroppar, 

 av hvilka meteorjärnen äro fragment. Omkring den metalliska kärnan, i pai-allelorien- 

 tering med densamma, har ett skikt av magnetit kristalliserat. Därför är jorden en 

 magnet. Utåt bildar magnetiten en kristallpolygon. Omkring denna, som på grund av sin 

 stora ytrikedom till formen närmar sig en sfär, har jordens bergartsskoipa stelnat, men 

 i kalotterna mellan litosfären och kristallytorna finnas ännu smältflytande massor, niag- 

 mahärdarna. I den mån dessa stelnat eller uttömts genom eruptioner, har skoi-pan 

 sjunkit in, varvid den underliggande kristallens kanter åstadkommit knackningar och 

 lyftningar i densamma. Dessa te sig såsom bergskedjor, gränser mellan kontinenter och 

 hav o. s. v. Wiiks originella idé att föreställa sig jorden såsom en väldig kristall an- 

 slöt sig till en i-ad av föregående försök att finna geometriska lagar för anordningen av 

 huvuddragen i jordens fysionomi. Men lika litet som sina föregångare lyckades Wiik 

 intvinga bergskedjornas och landkonturernas nyckfulla, oftast bågformiga fasoner i det 

 system av storcirklar, som motsvarade kristallkanternas projektioner på jordytan. Han 

 förklarade avvikelserna bero därpä, att den stora jordkristallen liksom varje annan na- 

 turlig kristall endast sällan överensstämmer med sin ideala modell. 



Utmärkande för Wiiks forskning och tänkande var en benägenhet för spekula- 

 tioner långt utanför den empiiiska erfarenhetens gränser. Vid dessa kom det sedan 

 urminnes tider heliga tretalet att spela en dominerande roll. För Wiik var detta tal det 

 naturliga indelnings- och saramanfattningstalet. Alla föi-eteelser i den materiella och den 

 andliga världen gruppera sig i triader, om man har sinne för naturens och världsordnin- 

 gens mening. „Man finner en växelverkan mellan tvänne motsatta momenter, krafter 

 eller kroppar och ett därigenom uppkommet, dem till ett helt förenande intermediärt 

 tredje moment." Så uttrycker han i korthet „den trialistiska filosofiens huvudprincip". 



Ledd av denna princip företog Wiik sitt „Försök till en gruppering af de ke- 

 miska elementerna efter deras atomvigter" (1878). " Davy, Berzelius och andra hade 

 skillt mellan elektriskt-kemiskt positiva och negativa element, men denna indelning kunde 

 icke strängt genomföras, emedan somliga element förhålla sig än positivt, än negativt, 



1 Denna hypotes är framställd i „Oversigt 'af Finlands geologiska förhållanden II". 



2 Denna gruppering och teori återfinnas också i „Mineralkrakteristik" (1882) och „Kristallo- 

 kemiskt mineralsystem" (J892). 



