MinneMal över Professoren Fredrik Johan Wiih 15 



ljus ocli niürkei-, \iirnie ocli köld, gott och ont samt andra motsatser i den mellan de 

 olika signerade oändliglietej' liggande ändliga världen ävensom dess strävan â ena sidan 

 till den absoluta intigheten ( — oo), å andra sidan till Guds allmakt (+ co). 



.1 det triadiska kosmos' olika sfärer tänker han sig ställd, såsom den föga lyck- 

 lige Fiedrik Johan Wiik i Materiens värld, såsom den från materien frigjorde F. J. W. 

 i Själens värld och som den lena .Y i Andens värld, där han med andarna X och Z in- 

 går en lycklig triad. I tiialistiska betraktelser över det ideala samhället och förhållan- 

 dena mellan folken samtt i sagor om ädla andar, som från höga och rena rymder fallit ned 

 till vår usla jord, giver han uttryck föi- sin pessimistiska syn på den timliga tillvaron 

 med dess sorger och eländet i materiens vald, där t. o. m. naturen endast ofullständigt 

 fogat sig i idealkosmos kristallografiskt regelbundna normer och triadkategorier. Men i 

 vackra målningai- av drömda och anade världar giver han också uttryck för sin tro på 

 absolut lyckliga sfäi-er, där de ädla och goda andarna åter samlas. 



Denna kosmologi är ett verk av en idealistisk-romantisk fantasi, icke ett resultat 

 av forskning och logisk konstruktion. Från naturvetenskaplig och filosofisk ståndpunkt 

 tål den därför ingen ingående kritik. Wiik undanbeder sig även en sådan av samtiden, 

 som med den riktning forskande och tänkande nuförtiden hava, icke kan eller vill förstå 

 hans idéer. Därför har han ej häller tryckt huvuddelarna av sitt livsverk, utan önskat 

 att de skola som manuskript förvaras i universitetets bibliotek, ty „är det någon, som 

 står så ensam i världen, att han har ingen, åt vilken han kan anförtro sina innersta 

 heligaste tankar, så är det mitt råd, att han skall förvara dem så, att då i framtiden 

 möjligen uppstår en såningsman, som är hans själsfrände, denne må kunna finna dem", 

 skriver Wiik med ett citat från Israel Hwasser. — Wiik fruktar, att man skall anse 

 honom vara en fantast i stil med Dante eller Swedenborg, ellei- galen, såsom Lombroso 

 förklarat Schopenhauer, Baudelaire, Rousseau, Pascal, Haller, Ampère, Cardano, Newton 

 m. fl. vara, men han skulle tillika känna sig mycket ärad av att räknas till dessa berömda 

 mäns sällskap. Eller ock vädjar han till granskarnes goda hjärta, i det han jämför 

 sig med gossen som blåste såpbubblor och kritiken med den vise mannen, som söndrade 

 dem, i Anna Maria Lenngrens dikt om Gossen och leksakerna. Slutligen säger han: 

 „Skulle en alltför kritisk granskare icke beteckna författarens kosmologiska metod såsom 

 vetenskaplig, utan såsom ett slags romantisk eller dramatisk skildring av världen, så 

 skulle detta vara det högsta beröm, som kunde uttalas om hans arbete. „Ty skalden, 

 siaren, står högre än både naturforskaren och filosofen". 



Så ville han bliva bedömd. Men han anade, att kritiken gick i en annan rikt- 

 ning. Visserligen ansåg han det enda offentliga uttalande, som kommit arbetet till del, 

 skrivet utan förståelse och orättvist, men han förstod mycket väl, vad som låg bakom 

 vänners och kollegers förehållsamma yttranden om „utkastet" och „Prologen". „Med un- 

 dantag av några vänners välvilliga uttalanden", skriver han, „väckte mitt arbete ingen 

 eller föga uppmärksamhet." „Först hade han i sin ovishet hållit det för möjligt, att det 

 kunde finna en läsare, så intresserad, att han skulle upptaga det som sitt eget och fort- 

 sätta det." Sedermera ville han hälst icke diskutera sina teorier med andra forskare, 

 nästan av fruktan att se dem vederlagda och sönderbrutna. Det fordrades själsstyrka och 



XL. 



