dem alla, vår Finska, är all oidstaminen alifid har vokaliskt, 

 iitljud. Mera måsle anm lonmdi-a sig derölSer, alt Aceadi- 

 skan saknar vokalharmonin. Det är visst sanl, alt denna 

 egenhet ej heller anträffas i åtskilliga andra turanska si)råk. 

 Men då den imellertid förekommer i de ojemförligt talrika- 

 ste, mest utbredda oeh fullkomligaste af dem (Finskan, Ma- 

 gyariskan, Turkiskan och Mongoliskan), är det temligen sä- 

 kert, att vokalharmonin är en dessa tungomål tillhörig ur- 

 sprunglig egenhet, hvilken endast en mindre del af dem för- 

 lorat genom fränmiande inflytelse. Det hade varit att för- 

 vänta, att Aceadiskan, som, om den verkligen komme att in- 

 taga en plats bland de turanska språken, vore ett af de äld- 

 sta bland dem, bevarat delta turanismens förnämsta karak- 

 tersdrag, och frånvaron af vokalharmonin deri kan sålunda 

 ej annat än i hög grad förminska sannolikheten af detta tun- 

 gomåls turanska ursprung. 



Detsamma göra några vigtiga omständigheter i dess 

 ordbildning. Att ordstammen tillika är nomen och verbum 

 förekommer endast undantagsvis i de ural-altaiska språken 

 och ingalunda så allmänt som hr Lenormant tyckes föreställa 

 sig. Medan detta synes vara regel i Aceadiskan, är det un- 

 dantag i sistnämnda tungomål, hvilka alla hafva en mängd 

 särskilda derivationsformer för verbet. En lika betänklig 

 omständighet är i det förmenta chaldeiska turanspråket re- 

 duplikationens användande. Det begagnar reduplikationen 

 för att uttrycka icke allenast intensitet i ett egenskaps- eller 

 något annat ords betydelse, t. ex. tni svart mimi djupt mör- 

 ker, bar band barbar knippe, ett förfarande, hvaraf rudi- 

 mentära spår förekomma äfven i Finskan, Ungerskan och 

 Tschuvaschiskan (se derom min Suomen kielen Råken - 

 nus s. IIH), utan äfven intensitet eller freqvetis i den hand- 

 ling, som ett j)rimitivt verbum benämner, t. ex. um lemna 

 iimum öfvergifva, bu utsträcka bubtt stöta långt bort, qur 

 skilja sig qurqur vara fiendtlig, ett slag af ordbildning, som 

 alls icke anträffas i våra ural-altaiska språk. 



Ännu mindre sker i dessa något slag af ordbildning el- 

 ler ordböjning genom prefigering, något som förekommer i 



