8 



lydelser. I de turkiska språken är neml. da (dä) ändelse 

 för lokativus (inessivus), och i Finskan samt flei-a finskt-ugri- 

 ska språk betecknar denna ändelse rörelse ifrån, med hvil- 

 ken betydelse den förekommer i Finskan uti ej mindre än 

 tre kasus (partitivus, ablativus, elativus). Men den turkiska 

 ändeisen da, som betecknar hvila eller varande, kan ej vara 

 identisk med den tinska, utan har annat ursprung- än denna, 

 och är kanske identisk med den finska ändeisen wa, hvilken 

 har samma betydelse som den turkiska och anträffas i vårt 

 språk likaledes uti tre kasusformer (essivus, adessivus, ines- 

 sivus). Med afseende å dessa omständigheter kan jag ej an- 

 nat än anse likheten i den accadiska och de nämnda ural- 

 altaiska kasusformerna för en ren tillfällighet, helst någon 

 likhet eller identitet icke heller förekommer i andra böjnings- 

 ändelser. Ty äfven Accadiskans kasus på na (ablativus) har 

 en alldeles motsatt betydelse till den nyssanförda finska ka- 

 sus på na^ hvilken anträffas i sin betydelse tillochmed uti 

 de samojediska språken. Skenbar är också identiteten af 

 Accadiskans adessivus på la och Finskans adessivus på Ila, 

 ty numera känner hvar man här i Finland, att i denna än- 

 delse ingå två elementer, den yttre lokalitetens charakteri- 

 stiska l(ala) och nyssnämnda ändelse na (således ursprung- 

 ligen Ina), hvars n blifvit assimileradt med det föregående 

 1. Lika litet har Accadiskans ändelse för instrumentalis Ii 

 att skaifa med den i de permska språken förekommande da- 

 tivus- (lativus-) ändeisen ly, då denna betecknar rörelse till 

 samt i denna sin betydelse och förmodligen äfven till sitt 

 ursprung är identisk med Finskans ändelse för dativus (lati- 

 vus) ne, ni. Att Finskans genitiv-ändelse n har att tacka 

 detta 7ie för sin uppkomst, torde numera vara utom allt tvif- 

 vel (se derom Suomen kielen Rakennus, s. 100), och 

 det hr Lenormant (s 133) i spåren efter Weske fantiserar 

 om suffixen n eller na såsom ändelse för en ursprunglig ka- 

 sus, hvilken tillika vore 'Mokativ, ablativ-genitiv och instru- 

 mental-modaP\ kan hos sakkännaren ej annat än väcka löje. 

 En sådan vet neml., att i Finskan ändelserna na (essivus, 

 urspr. lokativus) och ne, ni (lativus, terminativus) beteckna 



