olika kasus, att k(»milali\s ne och inslniklivs ( inslrumeniali.s') 

 «, sins emellan identiska, halva sitt luspriing i ett me, hvil- 

 ket ännu anträtfas såsom derivationsändelse för nomina in- 

 stiHimenti oeh att ingen at" nu nämnda kasus h varken har 

 eller haft betydelsen ai" ablativus. 



Intetdera af Aecadiskans tvänne pluralisteekeii har hel- 

 ler likhet med eller ens tycke af något utaf pluralistecknen 

 |)å det ural-altaiska språkområdet, hvilka äro: k, t, i, vlä, 

 Jas, sam^ zah^ lar, nar. 



Af en '^im])ortance capitale"'"' för Aecadiskans förvandt- 

 skap med nyssnämnda språk anser hr Lenormant vidare den 

 omständigheten vara, att det förra språket saknar likasom de 

 sednare all genusskilnad. Jag finner dock detta icke just 

 innebära något annat än att Accadiskan ej är något ariskl 

 tungomål, ty det är ju förnämligast dessa som lägga en 

 sådan vigt vid uttryckandet af genus. Om saknaden af ut- 

 tryck för genusskilnaden verkligen vore af så stor vigt vid 

 afgörandet af två olika idiomers förvandtskaj) som hr Lenor- 

 mant låter påskina, kunde man i alla fem verldsdelarne finna 

 språk, som vore beslägtade med de finska. 



Deremot anser jag i likhet med hr Halévy det vara ett 

 ganska vigtigt bevis, bland andra dylika, för Aecadiskans 

 icke-turanism, att i detta språk adjektivet såsom attribut all- 

 tid står efter substantivet, och icke blott detta, utan attri- 

 butet antager numerus- och andra ändelser, medan substan- 

 tivet förblir af dem oberördt. Detta är raka motsatsen af 

 det vanliga sakförhållandet i de turanska språken, och de 

 exempel, hr Lenormant anför ur en bristfällig votjakisk ev- 

 angeliiöfversättning och ur en gammal ungersk text, för att 

 bevisa att substantiv och adjektiv i de turanska språken kon- 

 strueras på samma sätt som i Accadiskan, betyda ingenting, 

 då de äro hemtade från så otillförlitliga källor och då det 

 motsatta förhållandet såsom det i dessa språk rådande är all- 

 mänt bekant. I poetiskt språk och der man med flit vill 

 gifva uttrycket en ovanlig form (såsom i gåtor, ordspråk o. 

 d.) kastas attributet väl äfven i Finskan någongång efter sitt 

 substantiv; men detta är ej regeln, utan undantag,'. Allra- 



