47 



II. Oroj^rufl oeli stratij^rafi. 



Redan vid en ytlig betraktning af Ålands geografiska 

 konfiguration kan man icke undgå att märka, att en N — S- 

 1ig hutVudriktning visar sig såsom rådande i densamma. Öarna, 

 halföarna, insjöar, åar, halsvikar och stränderna äro företrä- 

 desvis utdragna i denna riktning. Vid närmare skärskådande 

 finner man lätt, att detta har sin grund deri, att bergsträck- 

 uingarna tor det mesta stryka i N — S samt att de mer eller 

 mindre vertikalt gående klyftriktningarna, som genomdraga 

 bergmassorna, företrädesvis gå i N — S resp. NNV. Dessa 

 klyftriktuingar gå i allmänhet normalt mot de horizontela 

 eller tlackt lutande afsöndringsklyfterna, hvilka fördela berg- 

 massiveriia såväl porlyren som graniten i mer eller mindre 

 mägtiga, öfver hvarandra liggande lager eller bäddar, som 

 kunna jemföras med de metamorfiska bergarternas skikter. 

 Det är med fästadt afseende på dessa afsöndringsbäddar, som 

 det kan blifva fråga om stratigrafiska förhållanden äfven i 

 detta massformiga eruptivterräng. 



Då några skitfriga metamorfiska bergarter icke före- 

 komma på det s. k. fasta Åland, äro dess geologiska förhål- 

 landen på det hela taget temligen enformiga. Det torde der- 

 före här vara tillfyllestgörande att framställa det förhållande, 

 som de tvenue rådande formationerna granitporfyr och gra- 

 nit förete på den nordöstra delen af Åland i trakten af 

 Mångstekta-Hulta i Sund socken, der detta är synnerligen 

 tydligt, och der jag derföre sökt närmare studera detsamma, 



Hulta by, som är belägen i nordöstra ändan af den 

 norr om kyrkosundet liggande halfön, ligger på en låg gra- 

 nitkuUe men är på alla sidor omgifven af höga porfyrberg, 

 af hvilka man kan särskilja tvenue kretsar: den yttre högre 

 bestående uteslutande af pjrfyr och derinnanför, närmast till 

 den centrala granitkuppen, en krets af något lägre berg, hvil- 

 kas inre åt graniten vettande sidor bestå af granit, den yttre 

 af povfyr. Detta förhållande är i synnerhet tydligt hos de 

 tvenne V och N om centralkuppen liggande bergskupperna. 

 De bestå till ena hälften af granit till den andra yttre de- 

 len af porfyr, och gränsen mellan dessa bergarter är så skarp. 



