130 



vara vetenskapens hufvuduppgift att allt tydligare och be- 

 stämdare påpeka ändamålet med menniskans tillvaro, att vara 

 den ledstjerna, som upplyser menskligheten på dess långa 

 och svåra färd mot det skimrande målet i fjerran. Hvarje 

 tänkande menniska är visserligen medveten derom, att den 

 materiela välfärden icke kan vara menniskans ändamål, men 

 hvad som egentligen utgör detta ändamål, det har man svårt 

 att göra sig reda för, just emedan det är så ytterst aflägset, 

 att det blott någon gång i våra bästa stunder hägrar för vår 

 syn, men alltid blott dunkelt och otydligt. Att söka förtyd- 

 liga och förklara detta mål, det utgör just vetenskapens, li- 

 kasom dess tvillingssysters konstens hufvuduppgift. Veten- 

 skap och konst äro de tvenne vingar, på hvilka mensklighe- 

 ten skall höja sig mot sitt höga mål förutsatt likväl, att kraf- 

 ten härtill skänkes af en högre makt, af religionen. 



Det är sålunda hufvudsakligen med afseende på mensk- 

 lighetens andliga intressen, som vetenskapen visar sin egent- 

 liga makt. Men likasom hvarje annan makt kan äfven ve- 

 tenskapen missbrukas, och den kan då åstadkomma ganska 

 mycket ondt. Detta inträffar förnämligast då, när vetenska- 

 pen icke ställer sitt mål nog högt. Det är på sådant sätt 

 den dåliga frugt af den moderna vetenskapen uppkommit, 

 som är känd under namnet ''''materialism'''', hvilken inskrän- 

 ker verldsalltet till den synliga materiela verlden och i en- 

 lighet dermed betraktar menniskan såsom ett blott djur. Detta 

 må nu visserligen i theoretiskt hänseende vara af föga bety- 

 delse. Men den theoretiska materialismen leder till den prak- 

 tiska, och denna skall icke dröja att draga de yttersta kon- 

 seqveuserna af denna lära och nedsänka menniskan icke till 

 djurets nivå, utan långt under densamma. Ty likasom men- 

 niskan inom tankens sfer kan svinga sig upp till en omätlig 

 höjd, så kan hon ock sjunka rjed till ett motsvarande djup, 

 och denna så att säga obegränsade utsträckbarhet inom an- 

 dens verld, hvilket till en viss grad äfven ger sig tillkänna 

 i det yttre lifvet, är ett af de bästa bevisen pä menniskans 

 icke blott qvantitativa utan ock qvalitativa åtskilnad från 

 djuret, beviset uppå att hos henne finnas krafter och förmö- 



