132 



ledts att anse de förra såsom en hufvudsak. Detta är ett 

 förhållande, som ingalunda kan sägas vara normalt. Ty är 

 man engång öfvertygad derom, att det materiela lifvet blott 

 är ett medel för det andliga såsom ändamål, ett förhållande, 

 hvarpå redan sjelfva namnet materie häntyder, så måste man 

 ock medgifva, att detta materiela lif blott så till vida har 

 någon betydelse som det kan anses tjena sitt ändamål: i och 

 för sig betyder det deremot intet. Men deraf följer äfven, 

 att hvarje menniskas sträfvande ytterst bör vara riktadt mot 

 det andliga lifvet såsom syftemål dock så, att en del arbeta 

 derför indirekte i och genom det materiela arbetet, andra 

 direkt; och till dessa sednare höra vetenskapsmannen och 

 konstnären. 



Vetenskapsmannens kall är, om det rätt uppfattas, ett 

 af de mest fruktbringande, som finnes på denna jord Att 

 vara en tolk för sanningen, eller att åtminstone sträfva der- 

 till, att bidraga att sprida ljus i det mörker, hvari mensklig- 

 heten tyvärr allt fortfarande dväljes, att med ett ord söka 

 att vara en medlare mellan den sinnliga och den öfversinn- 

 liga verlden, det synliga och det osynliga, det är ett kall, 

 närmast jemförligt med den gamla tidens siares, profeternas. 

 Att få eller ingen i våra dagar ens kan sägas närma sig detta 

 ideal för en verklig vetenskapsman, detta bör icke afhålla 

 från att sträfva dertill. 



Dock många hinder, som kunna synas nästan oöfver- 

 stigliga, ställa sig deremot. Hit höra framför allt de mång- 

 faldiga materiela omsorgerna. Menniskan är en inskränkt 

 varelse: hon kan icke på samma gång vända sig åt tvenne 

 motsatta håll, det yttre och det inre lifvet. Ju mera de ma- 

 teriela intressena inkräkta på hennes verksamhet, desto min- 

 dre kan hon tillgodose de rent andliga. Arbetets fördelning 

 måste derföre i detta såsom i alla andra fall få göra sig gäl- 

 lande. Man säger visserligen, att vetenskapsmannen i våra 

 dagar icke bör intaga någon undantagsställning framför an- 

 dra medborgare, och man har kanske rätt deruti; men då 

 bör man heller icke ställa alltföi* stora pretensioner på hans 

 verksamhet. 



