148 



har Ull sålunda förlorat sin frihet, och föres af de fria vat- 

 tenmolekylerna åter ned i den stora vattenbassin, hvarur den 

 engåug utgått, och på hvars botten lerpartiklarna aflagras, 

 samt blir under tidens lopp begrafveu under allt större och 

 större massor af ler och sand. Härvid närmar den sig mer 

 och mer jordens inre värmekälla: temperaturen stiger, och 

 kan slutligen blifva så hög, att vattnet åter förmår frigöra 

 sig ur sin förening med lerjorden och kisels3-ran, hvilka till- 

 sammaus bilda en ny förening, ett vattenfritt lerjordssilikat, 

 som kan upptaga kalium eller natrium och sålunda åter bilda 

 fältspat. De frigjorda vattenmolekylerna föras deremot vir 

 dåre genom de otaliga labyrinthiska gångarna i jordens inre 

 och komma åter upp på dess yta i form af en källa, samt 

 hamna sålunda förr eller sednare åter i hafvets sköte. 



Dock innan detta sker kunna de sätta nya hjul i rö- 

 relse, isynnerhet om de, såsom vanligtvis är fallet, åtföljas 

 af kolsyremolekyler. Dessa äro triader likasom kiselsyre- 

 och vattenmolekylerna bestående af två syreatomer och en 

 atom kol, hvilken sistnämnda är till sin kemiska natur gan- 

 ska lik kiseln, dock mindre indifferent eller mera närmande 

 sig de aktiva elementerna, hvilket till en del kan tillskrif- 

 vas dess mindre atomvigt. Denna förhåller sig till kiselns 

 atomvigt såsom talet 13 till 28 (=12-}- 16), d. ä. kiselns 

 atomvigt är = kolets -|- syrets eller 2 gånger qväfvets atom- 

 vigt (= 14). Kolsyran är i vanligt tillstånd en ganska be- 

 ständig gas, visserligen något tung, men dock vida skild 

 från den fasta, endast med största svårighet i gasform öfver- 

 gående kiselsyran. På grund af analogin mellan de resp. 

 syrornas molekyler i qvantitativt hänseende är det e'medler- 

 tid ganska sannolikt, att äfven kolsyran kan kristallisera i 

 det hexagonala systemet. Åtminstone är det fallet med dess 

 allmännaste förening, den kolsyrade kalken eller kalkspaten. 



Kolsyran upptages af vattnet ur atmosfereu och föres 

 dermed ned i jordens inre. Här träffa de på mörka fältspat- 

 och hornblende- eller augithaltiga bergarter, de med ett ge- 

 mensamt namn s. k, grönstensarterna, hvilka göra ett min- 

 <dre motstånd mot atmosferiliernas påverkningar än den ljust- 



