158 



rättad blott och bart för att inan måtte få det nöjet att se 

 huruledes hjulen svängde sig omkring? Vi skulle förklara 

 ett sådant arbete för en dårskap, och det så mycket mer ju 

 större denna maskin vore, ju stöi-re de krafter voro, som 

 skulle sätta den i rörelse. Vi föras sålunda nödvändigt till 

 det antagande, att naturen, likasom hvarje annan maskin, 

 har ett ändamål, och det lika storartadt som medlet är det. 

 Och detta ändamål måste närmast anses vara organismen, 

 hvilken, såsom redan förut blifvit antydt, icke kan betraktas 

 såsom en integrerande del af naturmekauismen, alldenstund 

 denna ganska väl skulle hafva sin gång denförutan: jorden 

 gick sin kretsgång kring solen, elementerna genomlupo sina 

 kretslopp i och på densamma långt innan någon organism 

 fanns till uppå dess yta. Organismen är sålunda resultatet 

 af naturmekanismens arbete: den är den konstrika väfnad, 

 som naturen på sin viifstol frambringar. Men kan den väl 

 sägas vara slutändamålet? En enkel betraktning skall visa, 

 att så icke kan vara fallet. 



Jag nämnde i börja» af min framställning af naturens 

 kretslopp, att vattnet utgör drifhjulet i naturmaskinen, men 

 den kraft, som drifver detta stora hjul är solvärmet. Om 

 detta aftager och försvinner, då stadnar ock vattenhjulet, och 

 i och med detsamma hela naturmekanisnven. Att detta i 

 sjelfva verket en gång, låt vara i en ytterst aflägsen fram- 

 tid, skall inträffa, derför talar allt hvad vi hittills känna om 

 naturen och dess lagar: och för öfrigt kunna vi redan a priori 

 sluta till att likasom rörelsen på jorden engång haft en bör- 

 jan i tiden, så skall den ock få sitt slut. Naturmekanismen • 

 är lika litet som någon annan mekanism ett perpetuum mobile. 



Om nu organismen vore slutändamålet med naturens 

 arbete, hvad hade då vunnits dernied. Resultatet vore det- 

 samma som linnespinneriernas eller pappersmaskinens arbe- 

 ten, som förr eller sednare åter förvandlas i luni)) eller ma- 

 kulatur. Men låtom oss fortsätta liknelsen. Innan pappret 

 eller duken gått sitt sorgliga slut till mötes, kunna de an- 

 vändas till ändamål af högre art. Vi kunna der))å fästa, så 

 att säga förkroppsliga våra tankar, våra idéer, och sålunda 



