154 



gifva dem en bestämd form. Och har detta engång skett, 

 då må gerna det bräckliga materialet förstöras. Idéerna, 

 tankarna, bilderna gå dervid icke förlorade, så framt de en- 

 gång uppgått i vårt medvetande. 



Hvad menniskau med sina svaga maskiner såkmda ut- 

 rättar, det åstadkommer den evige Allmakten med den stora 

 naturmekanism Han frambragt. Det är genom den Han ger 

 tillvaro åt sina tankar, sina idéer d. ä. menniskoandarne. Men- 

 niskorua äro, säger Ibsens Brand: 



«Taflor, hvarpå Gud kan skrifva». 

 Och om de återgå till sitt eviga ursprung kunna de således 

 icke dö, äfven om det bräckliga materialet förstöres. Öfver- 

 tygelsen om menniskoandens odödlighet är sålunda den bä- 

 sta lärdom vi kunna hemta utaf betraktelsen af naturens 

 kretslopp. 



