11 



också 'Id "'Test'''' alldeles ej ett Arab. ord, utan ett stympadt 

 Hebreiskt mo*^ed. Icke mindre är det vid högtiden brukliga 

 utropet labaika alahuma labaika ren Hebreiska, ty 

 alahuma bör identifieras*) med elohim, ändeisen -aika 

 är den Hbr. suffixen -eka och laba 1. lahab i Hbr. ''''låga'''', 

 således det hela = ""Min låga o Gud, din låga'''' — med af- 

 seende å den eld, som tändes för guden Baal. — Festens 

 egentliga högtidsdagar begjnnte med den åttonde, kallad 

 tarvijå, enligt Arabisk etj^mologi af ^^ rvj ''''ösa vatten^'', 

 'bricka'''', med hänsyn till de ännu existerande bruken vid tå- 

 get till dalen Mina och kullen "^Arafå, men enl. Dozy af Hbr. 

 tero'^ah ^^basunljud^"", ty troligen hade sådane instrumenter 

 ursprungligen nyttjats, — såsom ju Jerichos murar ramlade 

 för Israeliternes basuners klang! Den nionde eller 'Arafa- 

 dagens kapplöpning heter 'ifåza — ej såsom vanligen ety- 

 mologiseras, utan af Hbr. |K fvz '"'fördrifva'''', "''jaga på flyk- 

 ten.''^ O. s. v. 



Vi känna redan innehållet af Dozys sats N:o 3. Vi 

 känna också kanske tillräckligt af hans sätt att bevisa sina 

 satser. Derföre till godt slut ännu blott en upptäckt, som, i 

 fall den vinner paläografernes bekräftelse och bifall, säkert 

 är egnad att komma alla otidiga belackare på skam och att 

 försona äfven den strängaste kritiker med många af de hypo- 

 teser, hvilka, såsom sakerna nu stå, förekomma nog äfven- 

 tyrliga. 



Den redan nämnda svarta stenen, maqäm Ibrahim, 

 skall bära en inskrift. Derom läses väl intet hos dem, som 



*) Denna parallelism tyckes verkligen hafva skäl för sig. I in- 

 terjektionen alahuma igenkännes lätt ordet alahu. Arabernes eg- 

 ne grammatici anse ma i slutet vara en slags kompensation för ja 

 "o'"!, hvilket ej kunde användas, emedan substantivet har artikel. För 

 min del tror jag detta m (både 1 elohim och alahuma) vara en 

 urgammal mimation, hvaraf ju äfven andra tydliga spär förekomma 

 såväl i Arab. och Hbr. som isynnerhet i Assyriskan och i Himjariti- 

 skan. Ja det sistnämnde språket hade, såsom Osiander bevisat, egen- 

 heten, att äfven in statu definito bibehålla mimationen. Jfr ock min 

 snart utkommande Arabiska grammatik (§ 319, 10). 



