97 



Om föränderligheten af jordens rotation. 



(Meddeladt den 19 Februari 1866 af L. Lindelöf.) 



Det naturliga måttet för all tidsbestämning såväl i det 

 borgerliga lifvet som inom vetenskapen utgör dygnet eller 

 den tid, på hvilken jorden fulländar en svängning omkring 

 sin axel. En vigtig fråga är derföre, huruvida denna tidsen- 

 het är verkligen konstant, eller om den möjligen under seklers 

 lopp kan undergå någon förändring. Frågan är visserligen 

 icke ny, ty den har allaredan blifvit utförligt diskuterad af 

 Laplace i hans mécanique celeste såväl ur teoretisk som ur em- 

 pirisk synpunkt, men den har för kort tid sedan blifvit ånyo 

 upptagen och skärskådad af Delaunay, en af franska veten- 

 skapsakademiens mest framstående medlemmar. Innan jag 

 går att redogöra för de af honom framstälda nya åsigter, 

 är det måhända icke öfverflödigt, att med några ord erinra 

 om den mening, som hittills varit gällande. 



Vore jorden en fast kropp af oföränderlig gestalt, skulle 

 dess rotation kring axeln, enligt en allmän mekanisk lag, be- 

 ständigt fortgå med den engång erhållna hastigheten, förut- 

 satt nemligen, att den omgifvande verldsrymden ej vore upp- 

 fyld med någon materie, som genom sin friktion kunde mot- 

 verka denna rörelse. Tillvaron af ett sådant yttre hinder har 

 man hittills ej haft anledning att antaga. Det återstår såle- 

 des endast att afgöra, huruvida de rörelser och förändringar, 

 som försiggå på och inom vår planet äro af den beskaffen- 

 het, att de kunna hafva något inflytande på dess rotation. 



De synbara fenomen, som härvid förnämligast kunna 

 komma i fråga, äro ebb och flod samt de genom solvärmen 

 framkallade luft- och hafsströmmarne. Laplace har sökt att 

 analytiskt bestämma den verkan dessa fenomen kunna utöfva 

 på jordens rotation och stadnat vid det resultat, att alla de 

 häraf beroende partiella störingarne i sin helhet upphäfva hvar- 



