98 



andra. Deremot ges det en annan, osynlig orsak, som möj- 

 ligen kunde förändra dygnets längd, nemligen jordens efter- 

 hand skeende afkylning och dermed förenade sammandragning 

 eller förminskning af dess volym. Då den i rotationen inne- 

 boende så kallade lefvande kraften måste förblifva densamma 

 som förut, under det att molekylerna beskrifva allt trängre 

 kretsar, måste jordens afkylning hafva till följd en ökad ro- 

 tations hastighet, således en. minskning af dygnets längd. Men 

 enligt en af Laplace gjord ungefärlig beräkning är äfven den- 

 na verkan så obetydlig, att den på 2000 år ej kunnat förän- 

 dra dygnets längd om ■-- sekund. 



Utom dessa teoretiska undersökningar har man i de från 

 forntiden bevarade uppgifterna om solförmörkelser ett empi- 

 riskt eller, så att säga, historiskt medel att konstatera en möj- 

 lig förändring af dygnets längd, ett medel, hvars tillförlitlig- 

 het hufvudsakligen beror af den fulländning, som månteorin 

 eller den på attraktionslagen grundade kännedomen om den- 

 na himlakropps rörelser efterhand vunnit. En total solförmör- 

 kelse är i allmänhet synlig inom ett högst inskränkt område, 

 vanligen ett bälte af några få mils bredd. En liten vridning 

 af jorden skulle ha till följd, att månens skugga passerade 

 öfver helt andra trakter. Beräkningen af de gamla solförmör- 

 kelserna skulle derföre icke kunna öfverensstämma med de i 

 verkligheten observerade, om jordens rotation vore underka- 

 stad en förändring, som dervid ej blifvit tagen i betraktande. 

 Af den noggrannhet, hvarmed teorin förmådde framställa des- 

 sa förmörkelser, ansåg sig Laplace, som först anställde dyli- 

 ka beräkningar, kunna draga den slutsats, att dygnets längd 

 ej förändrat sig om yj-^ sekund allt sedan Hipparchs tider. 



Med detta resultat hade man hitills åtnöjt sig och så- 

 lunda vant sig vid den tanken, att jorden roterade i verlds- 

 rymden med en hastighet, som kunde anses oföränderlig. Men, 

 såsom redan nämndes, har frågan nyligen åter blifvit uppta- 

 gen af Delaunay och utgör nu ett intressant diskussionsämne 

 för dagen. Genom mångåriga och vidlyftiga undersökningar 

 om månens bana, har han härledt ett värde för den sekulära 

 accelerationen af dess medelrörelse, som jemfördt med upp- 



