99 



gifterna om de gamla solförmörkelserna sjnes antyda en ef- 

 terhand skeende minskning af den hastighet, hvarmed jorden 

 hvälfver sig kring sin axel. En möjlig orsak till en sådan 

 förminskning tror han sig finna i ett af de redan omntlmnda 

 fenomenen, nemligen ebb och flod. Hans åsigt härom är i 

 korthet följande. 



Ebb och flod förorsakas, såsom bekant är, hufvudsakli- 

 gen af månens attraktion, som verkar olika på skilda delar 

 af jorden efter deras större eller mindre afstånd från denna 

 himlakropp. Jorden sträfvar i hvarje ögonblick att forma sig 

 till en förlängd ellipsoid, hvars större axel är rigtad emot 

 månen. Vore jorden orörlig, skulle flodvågen ständigt befin- 

 na sig undet månens meridian ; men genom rotationen kom- 

 mer månen oupphörligt att stå öfver nya punkter af jorden 

 och flodvågen följer densamma åt, dock så, att den inträffar 

 först någon tid efter, sedan månen passerat en orts meridian. 

 Med andra ord, den ellipsoid, som jorden sträfvar att bilda, 

 rigtar sin större axel icke emot månen, utan emot en punkt, 

 som befinner sig ständigt på något afstånd öster om densam- 

 ma. För enkelhets skull kunde man tänka sig jorden såsom 

 en sfer och flodvågen såsom tvenne mindre massor placerade 

 på dess yta i ändpunkterna af en diameter, som beständigt 

 gör en viss vinkel med den linie, som sammanbinder jordens 

 och månens medelpunkter. Genom den attraktion, som må- 

 nen utöfvar på dessa massor, uppkommer en kraft, som sträf- 

 var att vrida nämnde diameter åt vester, således en kraft, 

 som motverkar rotationen och i tidens längd måste förminska 

 dess hastighet. Solen som äfven, ehuru i mindre grad, bidra- 

 ger till frambringandet af det fenomen, som kallas ebb och 

 flod, bör likaledes bidraga till en fortgående förminskning af 

 jordens rotations-hastighet. En ungefärlig beräkning af det 

 inflytande, som månen kan utöfva på jordens rotation, ut- 

 visar, att den härigenom uppkommande retardationen är till- 

 räckligt stor för att utjemna den anmärkta afvikelsen emellan 

 teori och observation, och Delaunay tvekar på grund häraf 

 ej att anse denna retardation härigenom vara konstaterad. 



Enligt hans åsigt skulle således den hastighet, hvar- 



