120 



igenkänna gudinnan, så måste hon då hafva stått bakom ho- 

 nom och således ej hafva framträdt bakifrån honom. Om rik- 

 tigheten af den A^anliga tolkningen af ifrågavarande ord torde 

 derföre ej något tvifvel kunna uppstå. Men är denna tolk- 

 ning riktig, så stöter man på en, ehuru blott skenbar motsä- 

 gelse. Det säges nämligen om gudinnan, att hon ställde sig 

 bakom Achilles och fattade honom i håret, visande sig för 

 honom allena. Huru kunde hon, kan här frågas, på engång 

 stå bakom Achilles och visa sig för honom? Stode ordet 

 fpaiPojiÅéi'i]^ visande sig, här i sin vanliga betydelse komma eller 

 ställa sig inom någons synkrets, så vore motsägelsen visserligen 

 verklig; men att denna betydelse här icke är antaglig, fram- 

 går af det derpå följande tillägget, att ingen af de öfrige såg 

 henne. Detta kunde nemligen ej hafva sin grund deri, att 

 hon ej skulle hafva kommit äfven inom de öfriges synkrets, 

 utan A'^ar en omedelbar följd af den egenskap hos de home- 

 riska gudarne, att de äfven i oförvandlad gestalt kunde ses 

 af några utmärkta menniskor (se Nägelsbach, die homerische 

 Theologie, I, 139 f.) (DcuvsdO^ai betyder således här vara 

 synlig, i synlig gestalt, och participium (faivo^ivtj bör hänföras 

 ej blott till de tvenne sista predikaterna, utan till gudinnans 

 hela uppträdande, således äfven till det första predikatet ^/(,i9-f, 

 och betecknar det tillstånd, i hvilket hon uppträdde: varande 

 (under allt detta) i en för honom allena synlig gestalt. Detta 

 hennes tillstånd var oförändradt äfven då hon stod bakom 

 Achilles och derföre ej kunde ses af honom. 



2) 2,36—40. Uti tredje upplagan af Nägelsbachs ^'An- 

 merkungen zur Ilias'''' läses angående verserna 37 — 40 följan- 

 de tillägg af Autenrieth: ^""Diese Verse bezeichnet Duntzer 

 Arist. 65 als "'"'uugeschickten Zusatz."''' Man könnte sie frei- 

 lich leicht ausscheiden, allein damit wiirden wir eben nur un- 

 serm subjectiven Geschmack huldigen.'''* Då Diintzers skrift 

 ej varit oss tillgänglig, så kunna vi ej med visshet bedöma 

 halten af de grunder, på hvilka han sökt stödja sin åsigt; af 

 Autenrielhs anförda anmärkning tyckes man dock kunna sluta, 

 att de ej äro af någon objektiv natur, och således ej tillräck- 

 ligt öfvertygande. Vi tro oss dock kunna visa, att äfven en 



