122 



emot kunna vv. 36 — 40 utan olägenhet umbäras, ej heller sto- 

 res sammanhanget det ringaste, om de bortlemnas. 

 3) 2, 53-55. 



Bov?Jj öi TTQWTOV fxsy ndv ^.u)V it,€ yeQovTCDP^ 

 NsCTOQiij naqa. vrjb nvXoiysvtoq ^adi/.ijoc,' 

 Tovg oys dvyy.aXidaQ^ jtvxiv^v 'rJQTVVt:TO ftovkiqv. 

 Så läses detta ställe i de flesta nyare editioner. Om 

 den rätta läsarten voro dock redan de berömda Alexandrin- 

 ska .Jiritikerne Aristarchus och Zenodotus af olika mening, 

 då den förre föredrog läsarten fiovh]^ den senai-e deremot 

 ^ovh\v. Scholierna A och L anmärka, att de flesta och bä- 

 sta manuskripterua läsa ^ovh], de öfriga deremot fiovÅ'^v. 

 Heyne tillskrifver Eustathius samma anmärkning; men detta 

 är påtagligen ett misstag, då denne kommentator, hvilken sjelf 

 läser ftovh]v^ uttryckligen säger: Tiva åé tmv avtiyQmpijov 

 l3ov?.7] yQcccjovfji öiyu xov v^ samt tillägger derefter: y.al (fa- 

 Civ ol nidxaol dfjieioxiqav y.cd \iQi<iT(XQxeiov ilvai rijv roicd- 

 Tijv ypucjijp. Alltså var på de lider, då förenämnde scholier 

 författades, läsarten j3ov?,tj upptagen i de flesta och bästa ma- 

 nuskripter: men detta förhållande tyckes under tidernas lopp 

 hafva undergått en betydlig förändring, då Eiistath. anmär- 

 ker, att 7wgra hafva nämnde läsart. Sedermera har denna 

 läsart blifvit så utträngd af den andra, att den, enligt Heyne, 

 finnes endast i ett af de manuskripter, hvilka kommit till vår 

 tid. Från manuskripterua öfvergick läsarten ^uvÅijr uti edi- 

 tionerna, tills de venetianska scholierna år 1788 genom Vil- 

 loison gjordes bekanta. Heyne upptog derefter den Aristar- 

 chiska läsarten, och hans exempel har blifvit följdt af de fle- 

 sta editorer, utan att dock frågan ännu blifvit, såsom det tyc- 

 kes, på ett tillfredsställande sätt löst, då hvardera läsarten 

 fortfarande har sina anhängare, (se Nägelsbach's Anmerk. 3 ed.) 

 Heyne stöder sin åsigt främst på de ofvan anförda scho- 

 lierna, och anmärker derefter, att l'^€iv^ som vanligen bety- 

 der satta sig, sitta, endast på ett ställe i Hiaden (XXIV, 553) 

 förekommer i den transitiva betydelsen hafva någon att sätta 

 sig. Men detta senare stöd är så svagt, att det tvertom, en- 

 ligt den kritiska regel, som säger att den svårare läsarten bör 



